Kniha vyšla s laskavou podporou

Ministerstva kultury ČR.

Copyright © Martin Fendrych, 2018.

Copyright © Práh, 2018.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-743-4

1. Když macecha spadne z nebe

„Kde jsi?“ zeptala se ho vyčítavě macecha. Byla to její první slova, když se zjevila před domem, kde šaman bydlí. Před stodolou, jak své stavení nazývá.

„Slyšel jsem zvonek, ale byl jsem nahej, tak jsem se neozýval... Nenapadlo mě, že by dneska někdo přišel.“

Je sobota, duben, devět hodin dopoledne pryč. Spal dlouho, má volno. Dnes žádný tenis, žádný klient. Nebo pacient, jak se někdy sami označují, když za ním docházejí.

„Kde ses tu vzala?“ ptá se Olgy. „Jak jsi sem přijela? Od koho víš, kde bydlím? Nechápu... Jsi tu sama?“

Macecha se na něj dívá, ale neodpovídá. Je na ní něco nesprávného. Vypadá mnohem hůř, než když ji viděl naposled, ale to už budou dva roky. Zestárla, strašně sešla, pozoruje ji. Najednou je z ní jiná žena, stařena. Přitom jí musí být okolo pětašedesáti let.

Olga není hubená, ale vyschlá. Počítá, že váží o dobrých dvacet kilo méně, než když ji potkal naposledy.

„Šamane,“ osloví ho, „šamane...“

Nikdy mu neříkala šaman, nikdy, ačkoliv to jméno dostal už na základní škole. S jeho otcem macecha začala žít těsně poté, co máma, Hana, umřela na rakovinu. Olga se k nim nastěhovala přesně tři týdny po pohřbu. Otec šamanovi tenkrát řekl: „Já nic předstírat nebudu. Na to mě neužije.“ Tři měsíce po pohřbu se otec s Olgou Šilpochovou oženil. Pracovala ve stejném úřadu jako on. Čekali spolu dítě. Měsíc po svatbě se jim narodil syn Juraj, šamanův nevlastní, o dvanáct let mladší bratr.

„Nikdy jsi mi neřekla šamane.“

„Zůstanu tady,“ pravila potichu.

Stále ještě stáli před vchodem do domu. Šaman se rozhlédl, neviděl žádný kufr, žádnou tašku, macecha na sobě měla jen jarní kabát, žádnou kabelku, nic. Napadlo ho, že jakmile ji pozve do domu, bude to definitivní.

Řekl, že nerozumí, proč by u něj měla zůstat, ale nemluvil pravdu. Díval se jí do očí, do hlavy, a viděl všechno: naprostou opuštěnost. Plus něco rozbitého, neuvěřitelný, zákeřně útočící chaos připomínající záběry běsnícího hurikánu. Rozuměl bez vysvětlování, co se stalo. Macecha k němu byla „vysazena“, tak si to sám pro sebe nazval, „jako by spadla z nebe“.

Když řekl, že jí nerozumí, sklopila hlavu. Plakala. Třásla se jako zmrzlý list dubu uprostřed pole ve větru. Slzy jí kanuly nečekaně silně, veliké, těžké slzy. Připomínala dítě, které svrasklo. Neviděl ji odhadem dva roky. Naposledy asi čtyři měsíce po smrti otce, který zemřel v lednu 2013. Šaman byl tehdy předvolán k notáři, který vyřizoval dědictví. Od notáře šli on, jeho nevlastní bratr Juraj se svou ženou a macecha Olga k ní domů. Okradli mě, připomněl si šaman. A teď tu stojí a chtěla by ke mně.

Vtom Olga zvedla hlavu, zaťala pěsti, trhla pažemi vzhůru, jako by něco utrhla, a vrhla se na něj. Bušila mu pěstmi do hrudi, chytila za ruku, do krve škrábla neostříhanými nehty. „Pustíš mě dovnitř, pustíš mě, pustíš?“ řvala. Snažil se jí vytrhnout podrápanou ruku, ale držela se nečekanou silou. Zároveň byla lehká jak papír, jako mumie, obal člověka.

Když plakala, viděl v její hlavě vířit ostrou, uměle, tyrkysově zelenou barvu. Ošklivý zelený inkoust vytékající do proudící vody. Když se rozzuřila, ten chuchvalec se přebarvil na jedovatě žlutou s černými vlásečnicemi. Později zbyla jen hustá, neproniknutelná šeď.

Podařilo se jí šamana odstrčit ze dveří a vběhla dovnitř. On zůstal venku. Nechápe, jak se u něj Olga objevila a jak ho našla, ale zároveň ví, že macecha nemá kam jít a že by strašně rád, ale nedokáže ji vyhnat. Musí ji pustit do svého domu. Dokonce ví, že se o ni bude starat, dokud buď neodejde, nebo ho nezabije, nebo nezemře.

Chápe ještě něco podstatného a pro něj významného: macecha za ním přišla stejně intuitivně, jako on na tenise od prvního zápasu předem věděl, kam soupeř zahraje míč. Stejně intuitivně, jako se on sám pachtí za svým skrytým, neodhaleným cílem. Za cílem, který nezná. Kvůli kterému zahodil pohodlný, zajištěný život v Mnichově.

Šamanovi je 46 let. Za čtyři měsíce 47. Maceše, počítá před vchodem, v jarním, prudkém slunci, jako by si ještě naposledy chtěl užít svoji hýčkanou, náhodně nalezenou a vyvolenou samotu, maceše už muselo být pětašedesát. Vypadá ale o patnáct let starší. Když seděl u ní doma po návštěvě notáře, bylo to ještě naopak, vypadala mnohem mladší. Stále ještě krásná, poněkud prázdná žena. Použitelná. Když se k nim přistěhovala po pohřbu mámy, jako kluk Olgu nenáviděl.

Táta mu tehdy suše oznámil: „Budeš mít bráchu, Vojto. Nechtěl jsem to. Nevěděl jsem to. Kdyby žila tvá máma, nerozvedl bych se s ní. Ale teď tady tahle prostě bude.

Tak si na ni koukej zvyknout.“

Něco se za dva roky od jednání u notáře změnilo; do Olgy se nastěhovalo cizí, nenasytné zvíře a vyžralo ji zevnitř, jako hladová myš vyhlodá uherák.

Vejde za ní do domu. Macecha klečí u vody. Stodolou protéká potůček, docela silný proud. Taky proto ji po návratu z Německa koupil. A pro tu samotu, po které se mu v Mnichově stýskalo. Olga má ruce ponořené do proudu. Musejí ji příšerně zábst klouby, ale jako by to vůbec necítila, nechává vodu, ať ruce omývá.

Stojí za ní. „Proč nejdeš k Jurovi?“ Juraj junior je její vlastní syn. „Proč ke mně? Nikdy jsi mě přece neměla ráda...“ Macecha se k němu neotočí, mluví do proudu ledové vody. „Juraj junior je stejnej, jako byl Juraj senior.

Má svoji rodinu. Svůj život.“

„A já ne?“ vykřikne šaman, ale ví, že on už svůj život nemá, že ho ztratil.

Macecha pokračuje: „Jsem sama. Nemám nikoho.“

„Máš přece byt! Jak jsi zjistila mou adresu? Ani brácha ji nezná, nikomu z vás jsem ji po návratu nedal.“ Macecha mlčí, ruce v ledové, čiré vodě pramenící asi sto metrů nad stodolou ze skály. – Šaman se nikdy nedozví, jak ho Olga našla. Ani jak se k němu dostala, jak překonala těch zhruba osmdesát kilometrů z Prahy. Kdo ji přivezl. Sama přijít, přijet nemohla. Prostě je u něj. – Zvedne ji. Neváží nic, děsivě lehká. Otočí ji tváří k sobě.

„Můžu tu zůstat?“ ptá se macecha.

Chtěl by jí říct, že jen na nějaký čas, omezenou dobu, ale nevysloví to. Kývne a macecha řekne: „Věděla jsem to, věděla jsem, že mě nemůžeš odmítnout. Víš, co mi řekl tvůj táta, když mu to ještě myslelo? Hned ze začátku, jak ho odvezli do Vojenský nemocnice? Řekl: šaman se o tebe postará.“

Šaman ji pustí a vyjde sám před stodolu. K jeho domu nevede silnice, jen prašná, mizerná, deštěm vymletá, kamenitá cesta. V noci pršelo. Dívá se, jestli najde stopy po gumách auta. Kdokoli macechu přivezl, musel se pak otočit, couvnout do trávy. On sám se svým volvem už týden nevyjel. Žádné stopy po pneumatikách nevidí. Spadla sem z nebe, opakuje si. Ale nevzpírá se.

2. E lucevan le stelle

Vrátí se do domu. Macecha běhá sem tam podél vody, šamana si nevšímá. Občas vykřikne „to nemůžeš, nemůžeš“, nebo „hovado, ty hovado“. Jde k ní, ona před ním utíká, jako by ho najednou nepoznávala, schovává si obličej, obrací se zády. Šaman se podívá kupředu, cítí úzkost.

Stodolu, lépe řečeno polorozpadlý statek na samotě nedaleko hory Milešovky, koupil na podzim 2013. To ještě trénoval v Mnichově, ale už se definitivně rozhodl, že se vrátí domů. Původně mířil do Prahy, kde se narodil. Začátkem podzimu přijel do Čech, „jen tak,“ říkal si, ale ve skutečnosti už hledal klub, kde by mohl trénovat.

Vyjel si do Středohoří. Bez cíle. Zamířil tam podruhé v životě. Poprvé před patnácti lety, když ho Barbora opustila, odletěla s jejich dcerou Ditou do Bostonu. Tehdy se v něm rozhostila prázdnota, roztříštil se mu život. „Žiješ zbytečně,“ opakoval si. Barboru miloval. Nedokázal si ji udržet. Pohrdala jím. Nedaleko Milešovky na úzké silničce šlapal na plyn, jel příliš rychle, nezatočil do zatáčky a skutálel se ze stráně. „Už to mohlo bejt,“ řekl mu starý policista, který k nehodě přijel.

Když po letech vyrazil do sopečných hor podruhé v životě, bylo to intuitivní rozhodnutí. Šaman jedná intuitivně, orientuje se podle znamení, která by těžko vysvětloval. Strávil dva dny v Praze, obíhal kluby, obvolával známé, bydlel u strejdy Čestmíra, bratra své matky, v sobotu odpoledne skočil do auta a bez rozmýšlení, bez důvodu a bez váhání zamířil na Litoměřice a k Milešovce.

Jel tou silničkou, kde se málem zabil. Přes Milešov na Lukov a Štěpánov, pak prašnou, naprosto neněmeckou necestou na Čenčice. Najednou „byl na místě“. Volvo odstavil, že se projde. Vyrazil mlatovou, už tehdy nemálo rozmlácenou cestou a za deset minut přišel k polorozbořenému statku. Samota. Nikde žádné jiné bydlo. Statkem, jeho nečekaně zachovalou stodolou, protékal potůček. Nikde živá duše.

Šaman později statek koupil. Část nechal strhnout a obří stodolu mu jistý Jarda Kraus z Lovosic, bývalý majitel tiskárny, jež před deseti lety zkrachovala, s několika Ukrajinci přestavěl na obytný dům. Šaman statek koupil i s velkým kusem půdy. Má svoji studnu, svůj potok. Na střeše solární panely na ohřev vody i na výrobu elektrického proudu. Topí v kamnech na dřevo.

Potřebuje samotu, listí, stromy, spadané větve, hady, hmyz. Potřebuje „chodit po venku“, jak říkal jeho praděda. Půdorys stodoly měří dvacet pět krát devatenáct metrů. Střední část nechal volnou, protéká jí potok. Vysoko ve střeše je sklo, aby dolů padalo světlo. V levé části šaman bydlí. Tam umístil i dílnu. V pravé nechal postavit pokoje pro hosty. Nahoře velká půda, kde by mohlo žít bohatě deset lidí. Stavení zateplil, má vlastně dvoje zdi.

Šaman tu žije sám, v domě neběží televize, nerachtá pračka, venku neproudí auta, smog hluků je omezen. Když je doma, slyší celý den, od brzkého rána ptáky, slyší téct živou vodu a slyší i ticho – nejcennější zvuk.

U stodoly na západě rostou stoleté modříny, stromy chrámy, jejichž koruny se rozpínají vysoko jako loď kostela Panny Marie Sněžné v Praze. Ve větvích šaman vídává sojky; mají hnědé hlavy s rozčepýřenými ježky, na křídlech barvy, honí se po stromech z jednoho patra větví do druhého.

Když za ním z Mnichova přijela Franziska Kaiser, kterou v Německu léčil vatrou, a její muž Ulrich, řekli mu: „Ty jsi utekl. Utekl jsi před světem.“ Opravil je: „Ich bin zurück in die Welt gelaufen. Utekl jsem zpátky do světa.“

Potřebuje ticho a klid. Zároveň místo, kam za ním mohou lidé přicházet, kde nedrnčí telefony, kde mohou rozdělat vysoko planoucí oheň, dívat se hluboko do plamenů. – Teď jeho prostor obsadila z nebe spadlá macecha. Macecha, před kterou nemá kam utéct, protože ona utekla k němu.

Když se uklidnila, nechala se odvést do pokoje. Netroufl si ji ubytovat v části pro hosty, daleko od sebe. Co kdyby něco potřebovala, uvažoval, musím ji mít po ruce. Zjistil, že Olga u sebe nemá vůbec nic, jediný doklad si s sebou nepřivezla. Žádné prádlo, žádné oblečení. Ani kartáček na zuby. Naposledy se šaman staral o Ditu, když byla malá a Barbora den co den ujížděla. Zhruba před dvaceti lety. Déle než patnáct let žije sám. Žádnou ženu k sobě natrvalo nepustil. Nikdy nepřestal po Barboře toužit.

Macecha najednou zvadla, došly jí síly. Motala se, zachytila se šamana, visela na něm, zatínala do něj nehty. V pokoji se starou postelí ze statku jí svlékl kabát a položil ji na pelest. Stáhl jí opatrně sukni, svetřík i blůzu – pod nimi kost a kůže, tělo mrtvého člověka. Macecha se nebránila. „Nemáš hlad?“ zeptal se. Nevnímala, jako by odletěla z těla. Přinesl tepláky a triko s dlouhým rukávem. Natáhl jí to a přikryl ji spacákem. Spala.

Věděl, že u něj macecha zůstane, ale jako vždycky i teď se pokoušel proud věcí ještě změnit. Sehnal telefon na Juraje juniora a zavolal mu. Vzal to hned. „Přijela ke mně tvoje máma. Je úplně mimo. Nemá nic s sebou. Nevím, kde se tu vzala,“ vysypal na něj šaman.

„A proč mi voláš?“ otázal se nevlastní bratr.

„Aby sis pro ni přijel a odvezl si jí domů. Nemá doklady, nemá klíče, nemá šaty, nemá nic...“

„Tak za prvé, brácha,“ spustil Juraj junior tónem Juraje seniora, „jsem v Monaku. Za druhý přišla za tebou. Za třetí se o ní starat nemůžu, na to nemám čas.“

„Je to tvoje máma, ne moje.“

„Jo? Moje?“

„Jo.“

Junior zavěsil.

Po něm šaman zavolal Karině. Karin je teď jeho přítelkyně. Bydlí v Praze. Popsal jí, co se stalo. Že macecha nemá žádné šaty, prádlo, nic. „Tak mi dej její míry,“ řekla, „něco seženu a přivezu ti to.“

Zatopil. Bál se, aby jí nebyla zima, až se vzbudí. Seděl v kuchyni. Díky Olze myslel na mámu. Jak mu bylo dvanáct, a Hana umírala. Jak se rok před smrtí začala měnit, zešedla jí kůže, oči, její velké oči se propadaly kamsi hluboko do hlavy. Malý šaman se těch ztrácejících se očí bál, představoval si, jak jí ušima strčí dovnitř ukazováčky a oči vytlačí zpátky ven. Vzpomínal, jak mu ona ani táta dlouho nic neřekli, jenomže on věděl, že je máma nemocná. Poznal brzy, že umírá. A máma věděla, že on ví. Hana měla, zřejmě, podobný dar jako on. A její dědeček Josef, jeho praděda, který s nimi nějaký čas bydlel, ho měl taky.

Vzpomínal si, jak mamince zbývaly poslední hodiny života. Ležela už několik měsíců ve Vojenské nemocnici, sama na pokoji. Otec Juraj synovi Vojtovi, malému šamanovi, vysvětlil: „Žena Juraje Abrahama nebude umírat jak nějaká sardinka na pokoji s dvaceti dalšíma lidma.“ Ten poslední den za ní šli spolu. Otec byl tvrdý, malého šamana nebral jako dítě, nešetřil ho. Hned na začátku, když Hanu odvezli do špitálu, řekl: „Vojto, máma umře. Má raka.“

„Co je rak?“ zeptal se malý šaman.

„Nemoc, kterou ty hovada zatím neuměj vyléčit.“ Hovado bylo tátovo nejoblíbenější slovo.

Malý šaman se díval na mámu. Ztrácela se v posteli, jako by už přestávala existovat. Vypadala docela jinak. Jiná máma, myslel si šaman. Bál se jí, ale šel k ní. Mámě se v očních důlcích usadily slzy. Pomalu přibývaly, hladina v jamkách stoupala, pak potichu, klidně, ale zároveň s jistou překvapivou překotností slzy přetekly. Hanu velmi vyčerpávalo mluvení. Držela Vojtu za ruku a šeptala směrem k tátovi: „Buď na něj hodnej. Prosím.“

Juraj mlčel.

Řekla ještě: „A ona... ona ať je na něj hodná. Prosím.“

Malý šaman se zeptal: „Jaká ona, mami?“

Oba dospělí mlčeli. Hana se na něj usmála. Slzy přetekly a bleskem sjely po suché líci na polštář. Máma šeptala k tátovi: „Víš, co teď slyším, Juro?“

Zavrtěl hlavou. Možná ani on nemohl mluvit.

„Jak jsi mi poprvé zpíval.“

„Myslíš ve Vrchlabí?“

„Ano.“ Šeptání ji vysilovalo.

„To nebylo pro tebe,“ vzdoroval jí Juraj, „zpíval jsem přece v hospodě. Pro všechny.“

„Zpíval jsi... kvůli mně.“

„Kvůli tobě ale neznamená jen pro tebe.“ Typický Juraj Abraham. Nesnesl, aby do něj někdo viděl, aby si ho snad přisvojoval. Šaman si ten rozhovor mámy a táty pamatuje slovo od slova. Hana řekla: „Juro, prosím... zazpívej mi tu árii. Ještě naposledy. Prosím. Nic víc už nechci...“

Juraj se na ni díval. Malý šaman tehdy nechápal, co se mezi nimi děje. Ale viděl, že otec trpí a že má mámu rád. Že ji měl rád a že to v něm někde zůstalo ukryto. Táta odešel z pokoje. Máma řekla Vojtovi: „Když jsme se s tátou poznali, když jsem ho viděla poprvé v životě, zpíval na stole v hospodě árii z Tosky, E lucevan le stelle.“

„Já vím, mami, vyprávělas mi to,“ vzlykal malý šaman. Pak seděl potichu. Hana plakala. „Mám tě ráda,“ šeptala a plakala a on se divil, kde se v tak slabém, suchém těle berou mokré slzy. Za chvíli se vrátil táta. Postavil se do noh Haniny postele a začal zpívat. Vůbec ne tlumeně, co by Juraj Abraham zpíval potichu, ale pěkně nahlas:

„E lucevan le stelle,

E olezzava la terra

Stridea l’uscio dell’orto,

E un passo sfiorava la rena.

Entrava ella, fragrante,

Mi cadea fra le braccia.

Oh! dolci baci, o languide carezze,

Mentr’io fremente le belle forme discogliea dai veli!

Svani per sempre il sogno mio d’amore...

L’ora e fuggita e muoio disperato!

E non ho amato mai tanto la vita!“

Hana zavřela hluboko v hlavě oči. Malý šaman, jako vždycky, když táta zpíval árie, ztuhl, nemohl se ani pohnout, najednou se před ním zjevil úplně jiný člověk, než jakého znal.

Ten den v noci Hana umřela.

3. Já nevím, co je ďábel

Šaman byl počat v prosinci 1967. Narodil se 20. srpna 1968. Jeho otci bylo tehdy třicet, mámě dvacet osm.

Juraj Abraham jel v prosinci 67 na týden lyžovat s partou do Krkonoš. Bydleli v Herlíkovicích u Vrchlabí, u silnice do Špindlu. Ministerstvo vnitra tam mělo přímo pod sjezdovkou na svahu Žalý rekreační areál. Šamanův táta nikdy nebyl žádný lyžař, ale sjezdovky i běžky vlastnil. Zato uměl pařit a v partě fungoval jako vítaný bavič.

Každý večer v tom týdnu jezdili do Vrchlabí. Pít samozřejmě mohli i v areálu vnitra, dokonce kvalitně a náramně levně, ale Juraj Abraham miloval hospody. Pít se naučil, když studoval práva, vydržel strašně moc a honosil se tím. Hanu Frídlovou, šamanovu matku, potkal deset dní před Silvestrem 1967 ve Vrchlabí, v hostinci U Radnice.

Vnitráci si srazili stoly, měli s sebou ženské, Abraham však ten den žádnou. Pili jako vždycky a Juraj si všiml mladé ženy u sousedního stolu. Ucucávala svařené víno, seděla s jinou ženou. Na stole měly rozložené noty. Abraham byl vyhlášený děvkař, střídal holky často, v práci i mimo. Jenomže střídat ženské znamená vybírat si v podstatě pořád jeden a ten samý typ. Jen ty ženy, které byly ochotny se s ním vyspat a o víc nestály. Nebo s ním spát pár měsíců a nic víc. „Nepotřebuju babu nastálo,“ hlásil Juraj poctivě předem každé, se kterou chodil, „já potřebuju sex.“

Predátor. Emanovala z něj živočišná síla, které se dalo těžko odolat. Přitahoval ženy i muže. Snadno si dělal přátele, jen mu obvykle dlouho nevydrželi. Byl silný, bezohledný a zároveň na tisíc věcí nadaný. Zajímavý a pestrý.

Měl snědý, pravidelně tvarovaný, protáhlý obličej,

husté kaštanové vlasy. Pohledný chlap, ne však krasavec. Už v devětadvaceti ztrácel štíhlost; nikdy nesportoval, nesnášel tu „zpocenou námahu, která vyžaduje u každýho ne zrovna malej kousek tuposti“.

Byl nevšedně, na tom se shodli všichni, kdo ho znali, výjimečně inteligentní. Práva vystudoval bez jediného zaškobrtnutí, všecky zkoušky napoprvé. Výtečná paměť. Plynně mluvil rusky, německy, anglicky. O málo hůř uměl portugalsky a nedokonale čínsky; ovládal pekingské nářečí do té míry, že se v něm mohl běžně bavit.

Šaman žil s tátou do svých osmnácti. Jakmile dosáhl plnoletosti, odstěhoval se. Nejprve na kolej v Praze na Strahově, jako Pražák na ni neměl nárok, ale Juraj to ochotně zařídil, „samostatnost se musí podporovat“. Později do podnájmu k bratrovi své mámy. O otci říkal, že je „deviovaně chytrej“. Nikdy se mu nedostal do hlavy.

Juraj byl, jak říkala macecha, „někdo“, šaman ho však neobdivoval. Nikdy mu neodpustil, jak si pár dní po pohřbu přivedl domů macechu.

Hana Frídlová s notami a kamarádkou u vedlejšího stolu Juraje Abrahama přitahovala. Na první pohled poznal, že není ten typ ženy, na jaký je sám nastavený a zvyklý. Byla jiná; obyčejná, křehká, něžná a přitažlivá. Neordinérní. Později známým tvrdil: „Když jsem jí zmerčil poprvý, vypadala jak jeptiška. Chápete? Já a jeptiška!“ Hurónský smích.

V hospodě U Radnice to vnitrácká parta pěkně rozjela. Pilo se pivo, ale lítaly čím dál víc panáky, vyprávěly se vtipy, samozřejmě že politické a taky o Židech. „Není nad židovskej vtip, jako že jsem Abraham,“ vykřikoval často Juraj.

Ta cizí mladá žena ho zcela nenásilně, nechtěně okupovala. Nikdy se mu nestalo, že by ho nějaký jiný člověk tolik lákal. Objednal lahev šampaňského, bohemku, a nechal ji donést k jejímu stolu. Čekal, až k němu obrátí oči a kývl na ni. Hana kývla na něj, oči sklopila a obličej jí celý zrudl. Šel k jejich stolu a obě ženy, druhou ovšem vůbec nevnímal, jako by neexistovala, to uměl výtečně, pozval k nim.

„Ne, děkujeme, nebudeme rušit,“ řekla Hana.

Zasmál se: „Rušíme my. A rušíme rádi.“

Ale ony poděkovaly a nepřisedly si.

Bylo už po jedenácté v noci, Juraj nalitý jak puma.

Ten stav měl rád. Hukot v hlavě, tělo žhavé, on v centru pozornosti, křik, smích, zábava.

„Zazpívej, Juro,“ vyzval ho jeden z party.

Abraham byl vyhlášený zpěvák. Zpíval naprosto čistě, měl absolutní sluch, znal všecko. Nejen lidovky a všelijaké populární nebo komunistické písně; znal i árie z oper. „Měl bys být pěvec,“ opakovala později Hana, „máš talent jako nikdo jiný.“ Ale Juraj se nechtěl stát pěvcem, „jsou to kašpaři, hovada jenom,“ mával rukou.

„A co mám zazpívat, co chceš, řekni si,“ ptal se Juraj U Radnice, ale nekoukal na parťáka, který chtěl zpěv, nýbrž na ni, na ženu u vedlejšího stolu. Vylezl na stůl; vypil minimálně deset fernetů, a přece se nemotal. Otočil se k Haně a začal zpívat.

Zpíval nahlas, procítěně. Proměnil se. Když Juraj Abraham zpíval, vždycky se proměnil v jiného člověka. Malý šaman, když povyrostl, přemýšlel, který táta je ten pravý. Ale doma Juraj zpíval jedině tehdy, když pořádal mejdan, pijatyku. Nikdy nezpíval jen jemu nebo mámě.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

1. Když macecha spadne z nebe

2. E lucevan le stelle

3. Já nevím, co je ďábel