Text © 2018 by Anton Marec

Illustrations © 2018 by Kamil Leštach

Design © 2018 by Peter Nosáľ

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6136-5

O Tatrách

V kraji, kde sa vypínajú naše veľhory, sa kedysi rozprestierala šírošíra rovina, na ktorej žila, trápila sa i radovala početná skupina skalných obrov. Vládol im rozvážny otec Tatran. Viedol svoje deti k skromnosti, vzájomnej láske i pracovitosti, a tak sa mu z nich podarilo vychovať rúčich synov i šikovné dcéry.

Ďumbier, Junák, Ganek, Javorový, Muráň či Havran… Ktože sa mohol tým mládencom vyrovnať?

Vysoká, Bystrá, Končistá, Bašta, Čubrina. Devy jedna krajšia od druhej, čo si prikrývali hlavy ľahkým snehovým závojom, krášlili sa vencami z kosodreviny a obliekali sa do šiat utkaných z horských kvetov.

Nad všetkými však vynikala najmladšia Hoľa, ktorá práve dorastala do krásy. Aj múdra bola, aj uvážlivá, aj iné prednosti mala, no nikdy sa nimi nevystatovala. Napriek tomu sa chýr o nej niesol celou krajinou, a tak zo všetkých kútov prichádzali pytači, aby ju získali za svoju družku.

Jedného dňa sa s takým zámerom dostavil aj syn mocnej a zákernej čarodejnice Kikimory, ktorá žila na vzdialenej Babej hore. Škaredý bol ako decembrová noc. Celý zarastený dlhými chlpmi, z úst mu trčali dva dlhé zuby podobné klom a uprostred čela mal jedno oko, na ktoré škúlil.

—  Čo to len bola za matka, že priviedla na svet takého netvora! — zvolali obri, keď ho zbadali.

A krásavica Hoľa:

—  Radšej zomrieť, ako s takou ohavou žiť! Ale bratia ju upokojili:

—  Nič sa ty neboj, sestra! Nikdy nedovolíme, aby sa do našej rodiny dostala taká obluda!

Vzápätí schytili syna čarodejnice Kikimory a odpratali ho z jej blízkosti.

—  Len ty utekaj naspäť k svojej materi a viac sa neopováž na našu sestru svojím škuľavým okom ani len pozrieť! — zavolali ešte za ním.

Zbedačený sa privliekol naspäť k svojej matke a vyžaloval sa jej.

—  Hoľa sa mi vysmiala, jej bratia ma zbili a teba na posmech obrátili! Vraj ako si mohla takého netvora priviesť na svet!

Keď to Kikimora počula, vzkypel v nej strašný hnev a prisahala celej rodine otca Tatrana strašnú pomstu.

Takto uraziť ju, čo doteraz temné sily podsvetia vždy tak riadila, aby obrom neškodili! Zhanobiť jej jedináčika, čo ho s takou láskou vychovávala! Kde len nabrali toľko opovážlivosti? Veď im ona ukáže!

Hneď zvolala všetkých svojich poddaných. Škriatkov, temných lesných a podzemných duchov, ba dostavili sa aj jej najvernejší priatelia: Satan — vládca ohňa a Sever — vládca vetra. Požiadala ich o pomoc a oni prisľúbili vykonať všetko, čo bude v ich silách.

Nasledujúci deň, ešte ani slnko nestihlo vyjsť nad obzor, ešte sa ani obri nestihli zobudiť, zatiahla sa obloha dovtedy nevídanými tmavými mrakmi. Akoby noc zaľahla na kraj. Zrazu v jednom okamihu vyšľahli spod zeme plamene, celá sa začala chvieť a praskať širokými puklinami. Mocné prúdy vody, čo sa v celej krajine dali do pohybu, podrazili nohy prekvapeným obrom. Chceli sa znova na ne postaviť, no divý vietor ich zrážal na kolená a nedovolil zdvihnúť sa. A nad všetkou tou skazou sa vznášala škriekajúca Kikimora, ktorá metala na obrov obrovské balvany.

Tí sa bránili, zo všetkých síl bojovali, ale čoskoro postrehli, že proti takej presile si nepomôžu.

—  Zachráň sa, kto vládzeš! — vykríkol ktorýsi z nich a všetci ho poslúchli.

Muráň sa schytil a utekal na východ, Ďumbier na západ, Ganek s Javorovým na sever.

—  Ale kto zachráni najmladšiu Hoľu? — stihol ešte zakričať Junák a nastavil svoje telo, aby zadržal besnejúce živly a dážď balvanov. A nepohol sa zo svojho miesta, kým nevidel, že Chabenec preniesol Hoľu mimo strašnej bitky, za rieku, kde jej nehrozilo nijaké nebezpečenstvo.

Potom sklonil svoju doráňanú hlavu, zhrbil dobité telo a zavrel oči….

Tak stojí dodnes a poznáme ho ako Kriváň.

Keď Kikimora videla, že krásavica Hoľa unikla a nikdy sa nestane družkou jej syna, zakliala ju strašnou kliatbou. A do rovnakej uvrhla aj ostatných skalných obrov.

—  Nech sa v tejto chvíli celá rodina otca Tatrana zmení na nehybné vrchy, čo sa už nikdy nepohnú zo svojho miesta! Aby sa už nikdy nemohli pospolu zísť, poradiť sa, pomôcť jeden druhému alebo sa spoločne tešiť a zabávať! A teba, nešťastnica Hoľa, nech navždy oddeľuje neprekonateľná priepasť od toho, kto ťa vídal najradšej! Od Junáka — mrzáka, ktorého odteraz nikto nenazve ináč ako Kriváň!

Kliatba sa naplnila. Skalní obri stuhli navždy prikovaní na miesta, kde ich zastihla. A aby už nikto nemohol ani len vytušiť ich pôvodnú krásu, začali obrastať lesom, kosodrevinou, trávou i machom. Odvtedy ich spoločnú minulosť pripomína len názov odvodený od mena ich otca Tatrana. Tatry…

Aj iná povesť tvrdí, že na území dnešných Tatier sa kedysi dávno rozprestierala úplná rovina. Až do Poľska sa vraj dalo dovidieť!

Práve odtiaľ napadli našu krajinu Tatári. Chlapi jazdiaci na nízkych čiernych koňoch, s dlhými fúziskami a iskrivými očami, odetí do zvieracích koží. Kadiaľ sa prehnali, sedem rokov tráva nerástla. Kto sa im postavil na odpor, toho dorúbali, kto sa zachoval pri živote, toho zajali a prostredníctvom židovských kupcov predali do otroctva. Obydlia spálili, statok pozabíjali a mäso zjedli ešte surové.

A tam, na tej rovine medzi našou krajinou a Poľskom, sa zrazilo naše vojsko s tatárskym. Naši bojovníci sa bili udatne, lebo bojovali nie za obyčajný kus zeme, kde sa náhodou narodili, ale najmä za svoje domy, kde žili ich ženy a deti, za polia a lúky, ktoré ich praotcovia za cenu krvavých mozoľov vytrhli z divočiny, i za tie zátišia, kde navždy odpočívali ich najbližší. Lebo odvždy tak platilo, že vlasť je tam, kde sú hroby týchto ľudí…

Ale darmo! Naši bojovníci celý predchádzajúci život prežili pri práci na poli a v lese, nevedeli sa tak oháňať šabľami ako tí diablovi synovia. Aj menej ich bolo. Keď sa skončila prvá bitka, pochopili, že tá druhá bude poslednou. Preto sa zišli najskúsenejší z nich, aby sa poradili, čo ďalej. No nič nevyhútali, a tak im ostávalo len jedno — v statočnom boji za svoju krajinu zomrieť.

Už sa rozchádzali, keď si jeden z nich spomenul na starca, čo od nepamäti žil ako pustovník uprostred hlbokých lesov. Jedni o ňom vraveli, že je to mních, čo sa kajá za svoje hriechy, iní ho mali za černokňažníka spriahnutého s peklom. Ale ozajstnú pravdu o ňom nepoznal nikto.

—  Čo keby sme zašli za ním a poradili sa?

V biede každá rada dobrá. Vydali sa teda za starcom.

— Viem, aká skaza sa valí na našu krajinu, — pokýval starec hlavou, keď mu muži vyložili dôvod návštevy. —

Ale ja si myslím, že sa to všetko len preto deje, aby ste sa osvedčili, ako vám na našej krajine záleží. Aby ste dokázali, že ste pripravení položiť za ňu hoci aj svoje životy.

— Veru, mnohých už skántrili tí diablovi synovia! — povzdychli si muži. — A teraz sme my na rade…

Ale pustovník ich posmelil:

— Nič sa vy nebojte, nemôžete prehrať! Veď bojujete spravodlivý boj!

Potom zmĺkol a viac neprehovoril.

Nuž, neveľmi zmúdreli muži z jeho slov. Vrátili sa do tábora a rozhodli, že na úsvite na nepriateľa zaútočia. Keď už sa má pravda vyjaviť, nech sa tak stane čím skôr!

Tej noci by ste nenašli v ich tábore muža, ktorý by čo len oči zažmúril. Veď každý z nich si bol istý, ako bude vyzerať nastávajúca bitka — že sa nikto z nich domov živý nevráti. Naposledy sa, aspoň v myšlienkach, vracali k svojim rodinám, domom, poliam…

Presne o polnoci sa strhla nad tatárskym táborom divoká búrka! Oblohu bez prestania križovali divoké blesky, zo všetkých strán duneli hromy a z podzemia vychádzal dovtedy nikdy nepočutý hukot. Až keď oblohu preťala dlhočizná kométa, búrka zrazu ustala. Ako nečakane prišla, tak odišla. Nikto ani len netušil odkiaľ a kam.

Potom sa mesiac stratil z oblohy i hviezdy začali blednúť…

Vtedy muži opustili tábor. V rukách sekery, kosy, cepy i vidly, potichučky sa prikrádali k Tatárom, aby na dohodnuté znamenie vyrazili v ústrety nepriateľovi.

Ale… S kým bojovať, keď sa im nikto nepostavil proti?

Až keď sa načisto rozvidnelo, uvideli muži, že sa celý nepriateľský tábor premenil na ozrutánske skaliská. Tam stál kamenný stan, tam húf Tatárov na koňoch, inde vrchovato naložené vozy… A všetko premenené na tie skaliská!

Namiesto nepriateľa vypínali sa pred nimi mohutné skalné hory.

Najprv ich nazývali podľa mena národa, ku ktorému nepriateľskí bojovníci patrili — Tatári. Neskôr však, v behu stáročí, nikto už presne nevie kedy, skrátil sa názov do podoby Tatry.

A koľko majú Tatry vrcholov?

Nuž, pravdupovediac, nad tým si dlho nikto hlavu nelámal. Až raz akýsi valasi…

Lotri nepolepšiteľní, čo v nich odvždy zbojnícka krv vrela! Mali ovce strážiť, bačovi na salaši pomáhať, ale oni kdežeby! Tu zbehli do dediny na zábavu, tam za dievčatami, čo sa vybrali na brusnice, a keď im už vonkoncom nebolo rady, poďho na niektorý vysoký štít sa pozrieť, ako svet z takej výšky vyzerá. Nič sa o svoje povinnosti nestarali. Že budú v jeseni nejaké ovce v košiari chýbať? Dajsamisvete, veď je to bačova starosť, nech sa on pokoná s gazdami!

Jedného dňa zháňali títo valasi ovce na salaš pod Bielymi plesami. Bača už z diaľky videl, že oviec je menej, ako valasi ráno vyháňali. Opýtal sa ich teda:

— Koľko je tých oviec?

— Ten istý počet, ako sme ráno vyháňali!

— Naozaj?

— Naozaj!

— Neverím! Zrátame a uvidíme!

Prerátali raz, potom i druhý a nakoniec tretí.

Zakaždým im tak vychádzalo, že chýba päť oviec. Ako sa to mohlo stať a kde sa tie ovce podeli, to valasi vysvetliť nedokázali. Len krčili plecami a všetci hľadeli na baču ako hrom do buka. Ale na tvárach im bolo vidieť, že ich myšlienky zasa po nejakých darebáctvach lietajú!

Do baču vstúpil strašný hnev. Vzal čugaňu a začal ich mlátiť, kde zasiahol. Ale valasi sa len otriasli, povystierali hnáty a znova nimi všetci čerti šili.

Bača pochopil, že takto si s nimi neporadí. Znova všetko premyslel a napokon povedal:

— Dám vám inú robotu! Do troch dní prejdete Tatry a spočítate všetky vrcholy! Uvidíme, či vás potom tá roztopašnosť neopustí!

Nuž, nebola to ľahká úloha. Ale nech boli valasi od Bielych plies akíkoľvek zbojníci, neodvážili sa príkaz neuposlúchnuť. Zaraz sa vychystali na cestu a dohodli sa, že jeden sa vydá Bielovodskou dolinou, druhý cez Baranie a ostatné tatranské sedlá, zatiaľ čo tretí obíde Lomnický štít a bude vrcholy rátať z južnej strany. O tri dni sa stretnú pod najzápadnejším tatranským štítom, Kriváňom.

Urobili, ako sa dohodli. V tretí deň napoludnie sa stretli na dohovorenom mieste. Ledva sa držali na nohách. Veď to nie je len tak cez Tatry prejsť!

—  Koľko vrcholov si narátal? — opýtali sa ostatní dvaja prvého.

—  Čosi vyše siedmich stovák…

—  A ja o dvesto viac! — druhý na to.

Tretí odpovedal, že on narátal rovných päť stovák. Uznali valasi, že ani jednému sa presne nepodarilo zrátať tatranské štíty, veže, bašty a kopy, nuž si povedali, že pre baču vymyslia nejaké napohľad pekné číslo. Veď on naozaj nemá možnosť overiť si, či neklamú.

Spokojní, že sa takto vynašli, ľahli si na pažiť, aby si oddýchli. Dvaja starší valasi zaspali hneď, najmladší len tak ležal na kraji lúky a pozeral sa do neba.

Zrazu začul za chrbtom čudný šramot. Obzrel sa a zbadal, že skalný zráz konča lúky sa otvoril a vystúpilo z neho stvorenie podobné žene, hádam päťkrát vyššie ako človek. Podišlo k dvom spiacim valachom a začalo si prezerať ich krpce, valašky, čierne klobúky i meďou vybíjané opasky. Akoby prvý raz videlo ľudí.

Zrazu ale to stvorenie spľaslo rukami, až sa nad Tatrami zablyslo, zarehotalo sa a zvolalo tak mocne, že sa to ponad všetky tatranské štíty nieslo:

—  Už som všetkých deväťstodeväťdesiadeväť tatranských štítov prekonala, všetky doliny a sedlá prešla, ale také čudné stvorenia som ešte nevidela. Idem zavolať aj môjho syna, nech sa tiež pozrie!

Kikimora! uvedomil si so zdesením valach.

A nemeškal, skočil na rovné nohy a zaraz obidvoch svojich druhov zobudil.

—  Na nič sa nevypytujte, utekajme! — stihol ešte zrúknuť a pustil sa do behu. Tí dvaja za ním.

Večer dobehli k svojmu salašu. O obryni Kikimore však nepovedali ani slovo. Iba keď sa ich bača pýtal, koľkože vrcholov to teda narátali, spomenuli počuté číslo.

Bača uveril. A keď na jeseň zostúpil do doliny, nechal výsledok zapísať do kežmarskej mestskej knihy. Odvtedy ľudia dlho verili, že Tatry majú bez jedného presne tisíc vrcholov.

Table of Contents

O Tatrách