Přeložila:

IVANA ČEJKOVÁ

Amanda Hampson: Vůně Francie

Vydání první

Copyright © Amanda Hampson 2017

First published by Penguin Random House Australia Pty Ltd. This edition

published by arrangement with Penguin Random House Australia Pty Ltd.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2171. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The French Perfumer vydaného

nakladatelstvím Viking, an Imprint of PENGUIN BOOKS,

Austrálie v roce 2017

Český překlad © 2018 Ivana Čejková

Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © Martina Černá

Přebal a vazba © Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0821-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0822-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Amanda Hampson

Vůně Francie

S láskou pro Catherine

Kapitola první

Paříž, duben 1956

Poprvé ve Francii! Jasně že vím, že Francouzi jezdí po jiné straně silnice než my, ale přesto mě to zaskočilo. Bylo to jen obrovské štěstí, že jsem v téhle zemi svůj první den přežila. Paříž je velmi romantické město, ale musíte se v něm procházet ruku v ruce se svým milencem. Pro ženu, která tu sama bloudí ulicemi, dezorientovaná a ztracená, je to naprostý šok. Ukázalo se totiž, že moje školní znalosti francouzštiny jsou naprosto zoufalé. Připadalo mi, jako by lidi kolem mě mluvili nějakou hatmatilkou, jejímž základem byly složité chemické vzorce a matematické rovnice.

Po celou dobu plavby přes kanál La Manche mrholilo a nebylo vidět na krok, takže když jsem vystoupila v Calais, měla jsem nervy na pochodu a byla zděšená vlastní drzostí vydat se sama na tak dalekou cestu. Nemluvě o tom, že při vystupování z vlaku na Gare du Nord v Paříži můj strach narůstal do rozměrů čiré hrůzy. Mapu jsem si předem nastudovala podle instrukcí, které mi přišly poštou, takže dostat se do hotelu nedaleko nádraží, v němž jsem měla na své jméno zamluvený pokoj, by neměl být takový problém.

Hned před nádražní budovou se na mě vrhla žebračka, natahovala ke mně špinavou ruku a závratnou rychlostí cosi drmolila. Ráda bych jí pomohla, protože spolu s instrukcemi jsem obdržela i pár franků na cestu, kdybych se dostala do nečekané situace – i když mi bylo zdůrazněno, že musím vyúčtovat každý centim –, ale neodvážila jsem se vytáhnout peněženku, aby mi ji žebračka nevytrhla a nezmizela se všemi penězi. Raději jsem tedy kolem té ženy proběhla, tisknouc si kufřík na hruď. Jaké štěstí, že jsem si vryla mapu do paměti a nemusela teď hledat cestu – důkaz toho, že obavy jsou někdy dobrým pomocníkem.

Teď sedím v malém hotelovém pokoji a pod okny kypí pařížský život. Jsem však příliš vystrašená, abych se do něj vnořila. Jako bych to předem tušila! Ještěže mám s sebou pár sendvičů a termosku čaje. Tak tohle je můj první večer v Paříži…

Paříž jsem nechala za sebou. Hned za rozbřesku jsem hotel opustila a přivolala si taxi, které se se mnou řítilo po dlažebních kostkách úzkých pařížských uliček, až jsem se bála, že se v tomhle obrovském městě navždy ztratím. Snažila jsem se řidiči vysvětlit, že potřebuju na nádraží Gare de Lyon, ale moje výslovnost se mu zřejmě nezamlouvala, protože zavrčel „Garrrrderrrrleeoon!“. Po chvilce přemýšlení mi došlo, že jsem spíš vyslovila guerre, což – jak jsem věděla – znamená válka, a ne název pařížského nádraží. Takže to byl můj první velký omyl.

Znovu jsem se usadila ve vlaku projíždějícím placatou venkovskou krajinou, která mi připomínala domov. Měla jsem před sebou dlouhou cestu do Cannes, ale krátila jsem si ji četbou nejnovější knihy Agathy Christie, takže jsem se nenudila. Měla jsem v plánu ráno požádat hotelovou službu, aby mi do termosky uvařili čaj na cestu, ale ukázalo se, že je to nad moje jazykové schopnosti. Opravdu jsem chodila ke slečně Bakerové na hodiny francouzštiny? Copak jsem se tam vůbec nic nenaučila? Požádat o trochu čaje přece není takový problém. Ale jak pro koho.

Zpočátku se zdálo, že budu mít kupé první třídy sama pro sebe, což mi nanejvýš vyhovovalo, protože v noci jsem skoro nezamhouřila oka. Jakmile však vlak vyjel ze stanice, vešel do kupé pohledný mladík a usadil se do protějšího rohu u okna. Kolem něj se šířila příjemná dekadentní vůně, svým vzhledem mi připomínal romantické básníky – hezká tvář, smaragdově zelené sametové sako a bílá nadýchaná košile. Neměl s sebou žádná zavazadla. Klobouk si posunul do obličeje a vmžiku usnul.

Po chvíli se objevil starší muž a hodnou chvíli mu trvalo, než uložil zavazadlo do přihrádky nad hlavou. Poté si sundal kabát a klobouk a usadil se přímo proti mně. Malý prostor kupé se zaplnil štiplavým zápachem francouzských cigaret a nasládlé eau de cologne. Snažil se navázat konverzaci, ale omluvila jsem se, že jsem Angličanka a nemluvím francouzsky. Přestože jsem se ho snažila ignorovat, cítila jsem jeho upřený pohled s dvojsmyslným úsměvem na rtech. Věděla jsem však, že za tím výrazem se skrývá zničený muž, troska, v níž bují cosi temného, shnilého… tak jako ve většině mužů, kteří si prošli peklem ne jedné, ale rovnou dvou válek. Utrpení a hrůzy války otupily city, potlačily něhu. Tak jako u mého otce, v němž kypěly zloba a zášť, hrozící každou chvíli bez zjevné příčiny vybuchnout.

Milovaný otec… bylo těžké s ním vyjít, často býval nesnesitelný, ale občas míval chvilky, kdy byl vtipným, chytrým a skvělým společníkem. Rád četl a o všem si udržoval všeobecný přehled. Dřív, ještě za války, jsem s ním trávívala nespočet krásných večerů před krbem. Když byla jeho zuřivost otupená alkoholem, hovořili jsme o politice, historii, literatuře, filozofii… V posledních letech jsme spolu mluvili o mnoha věcech. Jediné téma, které bylo tabu, byla matka. Ale dost o otci. Jestli touhle riskantní cestou dosáhnu toho, že se vymaním z otcova stínu, pak je to ta nejsprávnější věc, kterou jsem mohla udělat.

Podle instrukcí jsem měla po příjezdu do Cannes počkat v hale hotelu Carlton, kde mě měl vyzvednout řidič mého budoucího zaměstnavatele. Ovšem když jsem tam večer dorazila a viděla ten obrovský okázalý prostor, rozhodla jsem se počkat venku před vchodem. Napadlo mě, že v ošuntělém tvídovém kabátu vypadám dost podezřele a někdo by mě mohl považovat za uprchlíka z nějaké zbídačené východoevropské země. Od moře navíc vanul tak ostrý slaný vítr, že jsem se raději přece jen přesunula do křesla v hale, vytáhla zápisník a jen tak do něj čmárala, abych vypadala důležitě.

Cesta vlakem nakonec nebyla tak hrozná. Mladík se asi po hodině probudil a zeptal se mě, kolik je hodin. Měla bych si konečně zvyknout a neděsit se pokaždé, když na mě někdo promluví francouzsky. Jsem přece ve Francii, takže se tomu nevyhnu. Když muž zjistil, že jsem Angličanka, zvědavě si mě prohlížel a zasypal mě otázkami. Toho nepříjemného staršího muže náš rozhovor očividně rušil, takže se teatrálně zvedl a odešel hledat klidnější místo ve vlaku.

Alexander – tak se mladík jmenoval – byl také z Londýna. V Paříži byl hostem na jakémsi večírku a teď se vracel zpátky do Cannes. Obvykle nemám ve zvyku vybavovat se s cizími muži, ale na tomhle bylo něco, co mě přitahovalo – možná to byla hloubka jeho očí, možná zvláštní zranitelnost, kterou jsem v nich zahlédla navzdory jeho bohémskému chvástání a předstírané statečnosti. Zaujalo ho, když jsem mu vyprávěla, jak jsem po sedmnácti letech opustila místo ve státní správě a přijala nejisté zaměstnání na jihu Francie. Přiznala jsem se mu, že rozhodně nepatřím mezi ty neohrožené a nezávislé ženy, co hledají výzvy a dobrodružství, ale že jsem spíš váhavá a nerozhodná, ta, co naráží jen na samé překážky. Jeho bublavý smích byl nakažlivý jako nějaký druh infekce, nutil mě odhalovat o sobě věci, které bych dřív nikdy neprozradila, ale kupodivu jsem se přitom necítila trapně.

Povídali jsme si celou cestu do Cannes, i když Alexander o sobě téměř nic neprozradil. Najednou jsem se k němu chovala, jako bychom byli dávní přátelé. Vyptával se mě, co mě přivedlo k rozhodnutí tak náhle opustit práci a vydat se do neznáma. Vyprávěla jsem mu o Colleen i o své kočce Mitzi.

Colleen je moje nejlepší přítelkyně v práci. Je mnoho věcí, které se mi na ní líbí – třeba šlechetnost a laskavost. Colleen na ostatní působí uklidňujícím dojmem, jako vůně teplých koláčků nebo hebké flanelové povlečení. Má divoký irský smysl pro humor a umí dokonce vyloudit úsměv na rtech popudlivé paní Mickelsonové, která nás dvakrát denně nutí pít hořký čaj a ukusovat k němu měkké sušenky.

Každý pátek jsme s Colleen chodily na oběd. Jen my dvě. Ať pršelo, padaly kroupy nebo žhnulo slunce, ještě než začal polední shon, vyrazily jsme svižně do Lyon’s Corner House na Strandu a pohodlně se usadily u stolku. Colleen si mě vždycky dobírala, že si dávám stále to samé – opečenou šunku –, ale mně to vyhovovalo, protože k večeři mi pak už stačil jen chléb s máslem a konvice čaje. Colleen cestou pokaždé zakoupila nejnovější výtisk časopisu The Lady (aby vypadala kultivovaně) a u oběda mi nahlas předčítala z rubriky OSOBNÍ OZNÁMENÍ, zejména inzeráty džentlmenů hledajících sekretářky nebo hospodyně s vyhlídkou na manželství, pokud se „k sobě budeme hodit“. Takové adeptky musely být atraktivní, vytříbeného chování, diskrétní a pokud možno mít „nějaké prostředky“. Upřednostňovány byly mladé dívky, bez ohledu na věk inzerenta. Občas byly požadavky mnohem konkrétnější, jako například určitá hmotnost nebo láska k dětem, zvířatům, vášeň pro lov… a někteří džentlmeni dokonce přidali upozornění „Žádné podvodnice“.

Colleen mě přemlouvala, abych na inzeráty, které se jí zdály vhodné, odpověděla, ale po pravdě řečeno, jediné kritérium, které jsem splňovala, bylo, že nejsem žádná podvodnice – bohužel. Občas jsem přemýšlela, co bych od takového džentlmena očekávala já. Na vzhledu by mi asi příliš nezáleželo. Pokud by byl něžný, laskavý a aspoň něčím zajímavý, nevadilo by mi, kdyby byl obtloustlejší nebo mu odstávaly uši. Ale kdyby měl křivé nohy nebo se hrbil, to už by bylo příliš. Držení těla je totiž pro mě dost důležité. Měl by být pozorný a oddaný, ale zas ne přespříliš. A nemusel by se mě často dotýkat. Smysl pro humor bych ocenila…

Bože, kam jsem se to dostala? Takže zpátky k tématu. Colleeninu pozornost přitáhl zvláštní inzerát: „Hledá se anglicky mluvící stenografka pro práci v jižní Francii. Ubytování, plná penze a plat odpovídající zkušenostem zajištěny. Práce na 3–4 měsíce.“ Kamarádka zvedla hlavu a oči jí zářily vzrušením. „Iris! Tohle je přesně pro tebe. Jižní Francie!“ Vytrhla inzerát z časopisu a podávala mi ho.

„A nevíš, jak bych mohla odsud na tak dlouho odjet?“ otázala jsem se.

Neposlouchala mě. „Máš napsat právnímu zástupci v Belgravii. No tak, co na to říkáš?“

„Snažíš se mě zbavit?“ dobírala jsem si ji.

Sevřela mi ruce ve svých dlaních. „Iris, vždyť ve státní správě pracuješ sedmnáct let! Ztratila jsi tu celé mládí. Je ti už pětatřicet, máš půlku života za sebou. Nechci se dívat, jak se v tomhle smutném mauzoleu zahrabáváš a házíš život za hlavu, aniž bys něco udělala… něco impulzivního, něco šokujícího. Musíš konečně začít pořádně žít!“

„Colleen, mám přece normální spokojený život. Nic mi nechybí.“ (No, tohle nebyla zrovna úplná pravda.) „Kromě toho, co bych asi tak udělala s Mitzi?“

„Ach bože,“ povzdechla si Colleen, „na ni jsem zapomněla. Jistě, ta tvoje oddanost k té kočce je vážný důvod proč se radši do žádného dobrodružství nepouštět, viď? Zrovna oddanost mezi kočičí přednosti ale nepatří,“ zdůraznila. Mitzi byla svá a odtažitá jako každá jiná kočka. „Určitě by byla stejně spokojená u té tvé sousedky… kdo ví, jak se jmenuje. Iris, Mitzi je jen tvoje výmluva. A ne moc přesvědčivá.“

Nebyla sebemenší šance, že bych se do takového dobrodružství pustila sama od sebe. Ale když si přítelkyně uvědomila, že mě k tomu nepřesvědčí, zahlédla jsem v jejích očích záblesk zklamání a rezignace, stejný, jaký jsem nedávno viděla u bratra. Zarazilo mě, že ve mně oba vidí jen věcnou, střízlivou a nudnou puťku. Věděla jsem, že Alan to už se mnou vzdal, ale přijít i o nejlepší kamarádku Colleen pro mě bylo nepředstavitelné. A kdyby mi tohle náhodou nepomohlo se rozhoupat a něco se svým životem udělat, došlo k něčemu, co mě přesvědčilo. Asi za týden moje milovaná Mitzi umřela, takže jsem přišla o svou poslední výmluvu.

Mitzi byla moje přítelkyně a společnice, byla jako člen rodiny. Jednou večer během bombardování Londýna jsem odmítla strávit další noc namačkaná jako sardinka v krytu na nádraží Balham a s Mitzi v náručí jsem si vlezla do skříně pod schody. Tu noc dopadla bomba přímo na stanici Balham a zabila všechny ty chudáky, kteří se tam schovávali. Tehdy jsem viděla otce poprvé plakat, když se vrátil ze směny a našel nás živé. Tenhle incident mě přesvědčil, že jsem se na počátku války rozhodla správně. Vláda totiž nařídila lidem utratit desítky tisíc domácích mazlíčků, protože do veřejných protileteckých krytů se zvířaty nesměli. Tehdy jsem Mitzi zachránila život, tak jako ho ona tu noc zachránila mně. Kdybych byla totiž v domě sama, nezůstala bych tam a šla do krytu. Tu noc jsme se s Mitzi staly už navždy spojenci. Takže její skon byl pro mě dalším znamením, že musím něco udělat.

Ale nebyly to jen Colleen s Mitzi, co mě přesvědčilo. Ten samý týden se v práci stalo něco, co mě donutilo se nad sebou zamyslet. Jednoho dne se dívky z oddělení domluvily, že po práci půjdeme do baru King’s Head oslavit Shirleyino zasnoubení. Já byla pozvaná jaksi automaticky, protože šlo celé oddělení. Ne že bych byla v kolektivu neoblíbená, jen často přehlížená… jakoby neviditelná. Shirley byla pravý opak. Každý si ji na první pohled zamiloval a nebylo divu, že si brzy našla snoubence. Když u nás v oddělení nastoupila, okouzlila mě stejně jako ostatní. Všechny jsme toužily stát se její nejlepší přítelkyní a vyhřívat se na vlně její oblíbenosti v kolektivu. Ale nepochodila jsem.

Když jsme dorazily do baru, Shirley odešla k pultu objednat první rundu nápojů, zatímco my ostatní – bylo nás šest – jsme se usadily v boxu. Irene se nabídla, že nám odnese kabáty na věšák. Bylo mi chladno, takže jsem si ho nechala na sobě. Posunula jsem se na polstrované půlkruhové lavici doprostřed, aby si dívky mohly kolem mě sednout, až předají Irene kabáty. Přitáhla jsem si kabát k tělu a užívala si příjemnou atmosféru baru, zatímco jsem čekala na ostatní. Shirley přišla s tácem nápojů a zadívala se na mě přes stůl. „Ach, promiňte…“ Obrátila se a odešla k prázdnému boxu poblíž krbu.

Nevěděla jsem, co na to říct. Nastala trapná chvíle, než si Colleen Shirleyinu chybu uvědomila a pošeptala jí moje jméno do ucha. K Shirleyině dobru musím říct, že ji to zarazilo a omluvila se mi. „Ach, Iris! Strašně mě to mrzí, ale víš, bez brýlí jsem napůl slepá,“ zasmála se. „A ještě to okno za tebou…“

„Chápu,“ zamumlala jsem. „Netrap se tím.“ Nechtěla jsem se s ní dohadovat, protože jednak jsem to neměla v povaze a jednak jsem nestála o to být středem pozornosti. Jedna věc je být stále přehlížená, ale přílišná pozornost je snad ještě horší.

Colleen vklouzla na lavici vedle mě a usmála se. „Iris, drahoušku, ty jsi jako chameleon, na to máš talent. Shirley si myslela, že jsi součástí vybavení.“ Dívky se rozesmály. Snažila jsem se taky usmívat a zapadnout mezi ně. Uvědomila jsem si, že jsem vlastně součástí vybavení i v oddělení. Jako nemoderní, ale užitečný kus nábytku si mě půjčovala ostatní oddělení, a když už mě nepotřebovala, vrátila mě zpátky. Vzpomněla jsem si na dobu, kdy jsem ještě věřila, že to v životě dotáhnu někam dál. Tohle byla poslední kapka, která mě přesvědčila chňapnout po nové šanci všemi deseti. A tak jsem teď seděla ve vlaku mířícím na Francouzskou riviéru.

Atmosféru v kupé ovládlo Alexanderovo nadšení pro můj smysl pro dobrodružství. Nálada mi stoupala s tím, jak se krajina kolem proměňovala a začínala mi připomínat obrázky na fotografiích z francouzského pobřeží. Rovina se pomalu zvlnila a objevily se první zalesněné kopečky. Po pravé straně trati se ve slunci třpytila mořská hladina. Mezi štíhle špičatými nebo naopak zvláštně pokroucenými borovicemi probleskovaly vilky s krémovými omítkami a červenými terakotovými střechami. Na druhé straně trati se pak objevily hluboké srázy, které střídaly strmé skalní stěny hor.

Vyprávěla jsem Alexanderovi o pracovním pohovoru s právníkem mého budoucího zaměstnavatele panem Hubertem. Trochu mě zarazila jeho poznámka, že se jedná o „poněkud zvláštní pozici“, takže se na ni hodí někdo v mém věku. Tahle věta Alexandera zaujala a jeho fantazie začala pracovat na plné obrátky. Zbytek cesty strávil spekulováním o všech možných scénářích mé budoucí práce. Ve vlaku jsem to považovala za zábavné, ale teď, když jsem čekala na řidiče, mi to tak úsměvné už nepřipadalo.

Když jsme se loučili na nádraží v Cannes, políbil mě Alexander na obě tváře a pak, jako by si to ještě rozmyslel, mě srdečně objal. „Francouzi se příliš neobjímají, tedy pokud nejste dítě nebo pes,“ prohlásil. „Takže to budete muset vydržet, než se znovu setkáme, moje milá.“ Zřejmě si myslel, že jsem na taková vřelá objetí zvyklá. Dal mi svoje telefonní číslo a trval na tom, abych se mu brzy ozvala a zbytečně ho nenapínala ohledně rozuzlení mojí situace.

Teď tedy postávám v hale hotelu Carlton a klepu se zvědavostí. Naštěstí mám dobrý výhled na portikus a luxusní auta, která k hotelu přijíždějí. Je zábavné sledovat, jak portýr pokaždé vystřelí k jejich dveřím, jako by vůz hořel nebo vezl prvorodičku, zatímco hosté, kteří vystupují, pak vznešeně a pomalu kráčejí do hotelové haly. Těžko říct, proč je tak zažitá všeobecná představa, že privilegovaní nemusí na nic a na nikoho čekat. Natož na portýra.

Téměř jsem padala únavou, když do haly vešel muž – šlachovitý chlapík dosahující asi tak výšky žokeje – a zadíval se na mě. „Anglaise?“ Můj vyděšený pohled považoval za souhlas, popadl moje zavazadla a kývl, abych ho následovala. Během chvilky jsem seděla na zadním sedadle luxusního černého citroenu mířícího z Cannes po klikatých silničkách do tmavých kopců za městem. Jen jsem doufala, že je to skutečně řidič mého zaměstnavatele a ne nějaký únosce. Projeli jsme několika vesničkami a znovu se ponořili do tmy. Pak řidič zpomalil, zabočil a projel několika tepanými branami, aby nakonec zamířil příjezdovou cestou k vile Rousseau.

Když jsme zastavili před hlavním vchodem, rozsvítila se světla a ze dveří vyšla slečna Brookeová, aby mě přivítala. Dovolte mi, abych se trochu rozepsala o prvním dojmu o své nové zaměstnavatelce. Často se říkává, že žena musela „kdysi“ být krasavice, z čehož jaksi automaticky vyplývá, že to bylo v mládí. Ale v případě slečny Brookeové se dalo říct, že ve středním věku byla krásnější než v mládí. Rysy v obličeji měla jemné, lícní kosti pěkně řezané, což jistě v mládí bylo hezké, ale o několik let později se proměnilo v čistou krásu. Měla na sobě šaty z nejjemnější látky, stejně tak jemné jako ona sama. Přízvuk měla vytříbený jako čisté stříbro, jako někdo s velmi dobrým vychováním. I přes její usměvavé přivítání a pevné podání ruky jsem v jejím pohledu zachytila podtón něčeho zvláštního – snad obavy a nedůvěru? Jakýsi nehybný zatuchlý zápach tlejícího listí… Na chvíli mě to znejistilo. Ale slečna Brookeová byla samá laskavost, mé vyčerpání z dlouhé cesty ji znepokojovalo a měla radost, že jsem šťastně dorazila. Zavedla mě do mého pokoje, ukazujíc mi cestou ostatní místnosti (jichž jsem si sotva všímala). Když jsme stoupaly po schodech do nejvyššího patra domu, kladla mi na srdce, abych se tu cítila jako doma – ale nikdy jsem si nepřipadala od domova vzdáleněji než teď.

Zatímco chodby a podle všeho hostinské pokoje, kolem kterých jsme doposud procházely, byly přepychově zařízené, třetí patro domu vypadalo překvapivě zchátrale. Napadlo mě, že tohle je pravděpodobně část domu určená pro služebnictvo, ale slečna Brookeová mě ujistila, že celé patro včetně koupelny budu mít jen pro sebe. Když otevřela dveře pokoje, značně omšelého a spartánsky vybaveného, dalo mi práci zamaskovat zklamání. V místnosti byla jen železná postel s bílým povlečením. Žádný koberec, žádná skříňka ani vázička, které by alespoň trochu navozovaly pocit příjemného prostředí. Jedinou útěchou bylo veliké okno, pod nímž stál starý psací stůl a vedle něj mé zavazadlo, které opustilo Londýn před čtrnácti dny. Řidič, kterého mi slečna Brookeová představila jako monsieur Lapointea, položil můj příruční kufřík na postel a beze slova zase zmizel. Tohle není žádný podřízený, napadlo mě. Cestou z Cannes jsem měla dost času, abych vycítila, že z monsieur Lapointea vyzařuje čiré nepřátelství. Na tenhle pach, trochu připomínající leštidlo na kovy, jsem měla čich.

„Mluvíte trochu francouzsky – oui?“ Snažila jsem se vzpomenout si alespoň na jedno slovíčko, ale slečna Brookeová jen pokrčila rameny a se zalíbením se rozhlédla po šedivém pokoji, zřejmě si přitom představujíc, jak krásné časy tady prožiju. Nabídla mi jídlo, ale neměla jsem na nic chuť, takže mi jen popřála dobrou noc. Když jsem čerstvě vykoupaná u malého stolku přemítala o dnešním dni, pocítila jsem i navzdory tomu nemastnému neslanému pokojíku úlevu, že jsem sem dorazila živá a zdravá. Připadala jsem si skoro statečně a neohroženě.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Kapitola první