Copyright © Dalibor Vácha, 2018

Cover Illustration © Žaneta Kortusová, 2018

Cover Art © Lukáš Tuma, 2018

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2018

ISBN 978-80-7557-500-5 (ePub)

ISBN 978-80-7557-501-2 (mobi)

ISBN 978-80-7557-502-9 (pdf)

Obsah

Jizvák Jim

Na Hloubkách

Zatraceně moc sněhu

Sprint bez cíle

Cesta na jih

Poslední sázka

Bažiny

Vítejte v Šedivákově

O autorovi

Jizvák Jim

Poslední Nový rok v zákopech?

Od počátku konfliktu, který se snad blíží ke konci, jsme oslavili už osmé Vánoce. Muskovité tvrdí, že jejich zázračné zbraně pokoří Prusa na východě a naše anglofrancouzská koalice vytlačuje metr po metru Germána od Paříže. Naši hrdinní vojáci denně svádějí kruté boje na dalekých frontách. Vzpomeňme na ně v modlitbách. Ptejme se Amerikánů, proč nevstoupili do boje za právo a spravedlnost! Ale i bez nich, rok 1922 bude vítězný!!!

Daily Telegraph, 29. prosince 1921

Nikdy jsem nepřišel na to, co mě sundalo z francouzského nebe.

Možná bych si mohl dělat i legraci, že jsem narazil do obzvláště tvrdého mraku, ale nebyl tam ani mráček. Počasí si hrálo na vlastním písečku a na lidi se neohlíželo. Mohl bych se vymlouvat, že si mě vychutnal nějaký Richthofenův dědic a já byl poražen v čestném boji proti technologicky vyspělejšímu protivníkovi, ale jiný aeroplán jsem neviděl po celou dobu nudné hlídky. V aparátu prostě zachrastilo, motor zachrchlal jako souchotinář, několik přepěťových pojistek mi prasklo s veletuctem pálivých jiskřiček do obličeje a monoplán se vydal klouzavě k zákopy rozvrtané hroudě.

Možná technická závada, možná nedbalost připitomělých mechaniků, pravděpodobně na dálku vržená kletba nebo neviditelná vzdušná past nebo aetherický vír nad místem, kde bůhvíkdy vybuchla nějaká příšernost z minulých bojů. Jehly detektorů na přístrojové desce se nehnuly. Technika! Technika, co měří magii?! K smíchu! Prostě jsem z éra udělal hromádku ohořelých zbytků, ale nebudeme předbíhat. Příčina nejasná, následek jasný…

Ještě pro pořádek musím uvést dvě věci. Jmenuji se Jan Kašpar, ale všichni mi říkají Johan. Jsem – možná by byl lepší minulý čas – poručíkem letectva cizinecké legie. Patřil jsem k zanedbatelné skupině českých letců z rakouskouherské říše, co nechtěli být z rakouskouherské říše. V Rusku je našich prý víc.

Avion i s mojí maličkostí sestřelili 22. června 1922. Přesně na den osm let od chvíle, kdy Německo de facto vyhlásilo válku Francouzům tím, že rozmašírovalo Belgii a pár chudáků, co byli při cestě. Dobře se to pamatuje, když se stejné číslo opakuje. Sestřelili? Asi jo. Čím více přemýšlím, tím více jsem si jist, že se nejednalo o lemplárnu techniků na letišti ani o zmetek součástku v avionu. Zbraň, o které jsme dosud neslyšeli. Prušáčtí zkurvysyni to nějak udělali a já dopadl i s érem přímo do zákopů v území nikoho.

Možná si představujete zákopy ve staré dobré zmasakrované Francii jako nekončící moře bahna, opon deště a zamračené oblohy. Tak se přece objevuje na fotografiích, stereografiích, ilustracích nebo ve filmech. Obvykle nebudete daleko od pravdy. Ale 22. června 1922 bylo jasno a teplo už druhý měsíc, nepršelo, nespadla ani kapka; bahno vyschlo a někde na mořském pobřeží by byla skvělá dovolená. Nebyl jsem u moře, ale hrabal jsem se z milovaného Sopwith Camel Biggles, který vypadal, že by mohl každou chvilku blafnout. Povedlo se mi ho posadit na plácku mezi zákopy a totálně rozsekat. Sám jsem neměl ani odřeninu; kompenzační zaklínadlo v kokpitu fungovalo skvěle, amulet zabudovaný v boční stěně se rozžhavil a pukl.

Dal jsem se na útěk. Hučení a syčení mohlo znamenat jediné – prasklé aetherické nádrže. Naposledy jsem se za Bigglesem ohlédl těsně před tím, než jsem sebou praštil do napůl zasypaného zákopu. I rozsekaný mizerně provedeným nouzovým přistáním vypadal pořád elegantně jako dravec.

Můj milovaný supermoderní letecký aparát se ale proměnil v ohořelé trosky a já tušil, že mě čeká dlouhá cesta domů. Tak nějak jsem si dokázal představit, kde se mi podařilo Bigglese zničit. Přibližně uprostřed desítky kilometrů široké zóny nikoho, kde můžu narazit akorát na zapomenutá zaklínadla, automatony a mrtvoly, na strašnou spoustu mrtvol – a ne všechny zůstávají tak docela mrtvé.

Bolševický revoluční vůdce na útěku Lenin ubit v San Francisku v levném hotýlku horolezeckým cepínem. Inspirátor nepovedeného petrogradského puče skončil stejně krvavě jako jeho plány. Pozorovatele jistě zaujme nejen nezvyklá vražedná zbraň, ale i totožnost dopadeného vraha. Lev Trockij (vlastním jménem Bronštejn) zabíjel v afektu, nebo byl čin plánovaný? Leninovi pohrobci obvinili Trockého, že vraždil v žoldu mnicha Rasputina. Proslulý manipulátor se jistě směje zpoza zvrácených inverzních pentagramů. Proslulá buržoazní zkorumpovaná policie San Franciska drze mlčí. Kdy na tučnou kauci propustí zabijáka? Na stranu kterého z Židů se přidá? Na stranu plešaté oběti, Žida Uljanova (Lenina)? Nebo na stranu podivné bradky vraha Bronštejna (Trockého)? Kdy americké úřady zamezí rejdům židobolševických šílenců ve svobodné Americe?

Aryan Weekly, 17. září 1920, od stálého dopisovatele

ze západního pobřeží pana A. Hitlera

Musím říci: asi bych vám nepřál potkat se tváří v tvář s Krysákem. I když už samotná fráze tváří v tvář vyvolává v jeho případě dost pochybností a navozuje minimálně z jedné strany značně nereálné iluze. Já jsem se v dost depresivní náladě – ten Biggles byl nejlepší avion, do kterého jsem kdy vlezl – vypotácel ze zákopu a sledoval hořící letoun. Potom jsem se rozhodl, že truchlení bylo dost, otočil jsem se, abych se rozhlédl po hnusném okolí, a on čekal na výpadové rampě, k níž jsem napůl oslepen zamířil. Nemusel jsem se dívat do požářiště, abych zaznamenal hořící aether. Z jeho nestíněného vyzařování z rozražených nádrží do okolí mi vstávaly vlasy na zátylku.

Krysák je menší, podsaditý a překvapivě obtloustlý. Nikdo nechce zjišťovat, jak se mu daří držet si kulatou postavičku i v zákopech. Obličej má zmasakrovaný bojovým zaklínadlem, které mu z něj udělalo ementál. Tu a tam pokožka se štětinatými vousy, jinde díry, které odhalují nažloutlou kost. Jedno oko se bez ustání koulí v nekonečném cirkusovém údivu nad okolním světem, zatímco druhé na vás hledí v hrůze, které není dovoleno mrknout, protože víčko padlo za obětinu zaklínadlu stejně jako kus brady, levé ucho a větší část skalpu i s vlasy. Chlapi říkali, že podobně vypadá Krysák i na horní polovině těla, ale to naštěstí potvrdit nemůžu, nikdy jsem ho neviděl bez odporného overalu, na němž se skví uloupená vyznamenání.

Reflexivně jsem zvedl ruce a zařval. Teprve o pár dní později jsem se dozvěděl, že suchá hlína, která se na mě nalepila, v přítomnosti výbojů esence zářila jako nadpozemská zbroj. To Krysáka překvapilo tak, že na něčem uklouzl a spadl naznak do zákopu. Ani nestranný pozorovatel by nedokázal zhodnotit, kdo z nás dvou byl překvapen, vyděšen a šokován víc. Moje reflexy jednaly rychleji než mozek. Ve chvíli, kdy jsem se teprve probouzel ze šoku, už jsem běžel jako blázen na druhou stranu, než odkud se ozývaly zvrácené nadávky ze zákopu se hrabajícího pobudy. Plácek mezi zákopy nebyl malý, dal mi bohužel prostor k tomu, abych se podíval, zda mě ta pokřivená parodie na člověka nepronásle…

Následovala tma.

Už zase.

Nezveřejněné množství dreadnoughtů britské královské flotily a hrdinných námořníků padlo za oběť nelidskému útoku, přičemž podlý nepřítel využíval krakenů a behemotů. Pruská flota byla poškozena naším chrabrým námořním letectvem, které mu způsobilo ohromné škody. Bitva u švédského pobřeží jest dalším slavným vítězstvím našeho slavného impéria!

Zpráva hlavního stanu z 10. června 1921

Když jsem se probudil, měl jsem o něco lepší výhled než na Krysáka. Seržant McTavish totiž vypadá jako celkem obyčejný člověk. Pokud si tedy odmyslíte rezaté přerostlé vlasy, sakra dlouho nestříhané ryšavé vousy a tradiční kilt, který korunuje tady mezi zákopy obvyklou směsici uniforem a hadrů, co všichni nosí. Na německé haleně přišité seržantské prýmky britské expediční armády. Jo a zelené oči, jako malé smaragdy. Kdyby takové oči měla ženská – třeba i pihatá zrzka – byly by to nejkrásnější oči na světě. Takhle? Necítím se kompetentní posoudit, Oskara Wildea jsem nikdy neměl rád.

„Je vzhůru,“ prohlásil zrzek hrozivým přízvukem a ukázal mi, že v tlapě svírá mohutnou německou opakovací pistoli. „Co s ním uděláme?“

„Vykucháme ho, nebo ho znásilníme,“ ozval se pištivým hlasem Krysák a vplul mi do zorného pole v celé své odpornosti. Rozesmál se slizkým odporným chichotáním. McTavish ho odstrčil stranou: „Di do hajzlu… Nejdřív chci vědět, co tady dělá a co chce?“ Zašklebil se: „A navíc je na řadě Fricek, a pochybuju, že ti svoje právo za něco vymění. Kudy chodí, tudy skuhrá, že nemáme žádný zajatce.“ Ponurý škleb seržanta McTavishe nikdy nevěští nic dobrého.

Byli jsme v podzemní místnosti bez oken. Prostor osvětlovalo několik antikvárních polních aetherových lamp. Pár kusů hrubého nábytku. Žádné zbraně kromě těch, co měli Krysák a zrzoun. Mimochodem, u zrzouna to byla impozantní sbírka nožů, revolverů a pistolí. Cvok už od pohledu, dejte na mě. Všude po stěnách nalepené a natlučené propagandistické plakáty. Jediný pohled stačil, abych zhodnotil, že všech válečných stran, které se na téhle frontě kdy ukázaly. Sbírka? Vylepšení interiéru? Za sebe můžu říct, že to působilo pochmurně, všechny ty rozjásané ksichty a chytlavá hesla. Některé jsem nikdy předtím neviděl, jiné mi byly povědomé a několik černobílých jsem znal až zatraceně moc dobře.

„Jak ses sem dostal?“ zařval mi McTavish do obličeje, až mi zabrnělo v uších a měl jsem touhu požádat o ručník. Když se vzteká, prská jako blázen. A strašně mu smrdí z huby. Jo, a taky, to jsem zapomněl zmínit, jsem byl ve flekatém spodním prádle připoutaný k lavici. Moje oblečení a těch pár drobností, co s sebou nosívám, bylo připraveno k rozebrání na nedalekém stole. Tak to v zákopech chodí, každý si vezme, co se mu líbí, dle předem pevně daného pořadí. „Kdo tě poslal? Co máš za úkol? Odpovídej, hajzle!“

„Z nebe, troubo,“ odvětil jsem nešťastně a schytal ránu pěstí. Upřímnost se prostě v jistých společenských kruzích nenosí. Pokoušel jsem se zatáhnout hlavu mezi ramena, ale moc to nefungovalo, nejsem želva.

„Nechceš počkat na Jima?“ zeptal se pisklavým hlasem Krysák, když mi McTavish vrazil asi pátou ránu pěstí. „Nechceš počkat na Jima, seržo?“ zeptal se ten malý hajzlík při šesté ráně. „Nebylo by fakt lepší na něj počkat, seržo?“ ověřil si při desáté. V očích měl strach. Nebyl jsem si jist, zda se víc bojí funícího seržanta – z pysků mu odletovala pěna jako kobyle – nebo nepřítomného Jima.

Jim?

„Spadnul jsem sem kurva s érem!“ zařval jsem tak vztekle a překvapivě, že se i šílenec McTavish zastavil v rozmachu. „Prostě mě někdo sundal z oblohy a napral jsem to se strojem za půl milionu liber přímo sem! Nikdo mě neposlal! Kdybych mohl, byl bych kurva někde úplně jinde! Jdi do prdele, ty sráči! Jestli mě chceš zabít, tak to udělej a neztrácej můj čas!“ Asi jsem ječel z plných plic, ale jistej si nejsem. Rozhodně si pamatuju výraz v seržantově obličeji. Pravděpodobně jsem byl po dlouhý době první, kdo ho dokázal překvapit a vykolejit. Vypadal jako harant, co mu bafnete do obličeje a on si nadělá do kalhot. Byl překvapený. Já spokojený. Ne na dlouho. Dopadla nová rána. Zařval jsem. Zkurvysyn nechtěl plýtvat silami, když už měl napřaženo.

Jim?

Kdy tahle zkurvená válka skončí, vy hajzlové?

Nápis na zdi Whitehallu, 2. července 1921

Představování zákopového panoptika může pokračovat (rozhodně nejsme u konce), protože vzápětí do místnosti vstoupil obtloustlý muž s hlavou holou jako koleno. Důležitý chlápek následujících minut, hodin a v přeneseném slova smyslu i relativně vzdálené budoucnosti. Musím se zbavit zlozvyku předbíhat, jinak z mé historky nebudete nic mít. Nejsem holt žádný spisovatel, do Jiráska mám daleko. Zpátky do podzemí, zase jsem odbočil, příště bych zasloužil pár facek…

Kde jsem… aha…

Když dorazil plešoun, po obličeji mi tekla krev a jazykem jsem si ohmatával viklající se zuby. Snažil jsem se při každém úderu trochu škubnout hlavou, aby mě nezasáhl napřímo. Schytávala to sice tvrdě krční páteř, ale neudělal mi z obličeje dobře namletý karbanátek. No, o stavu uší bych raději nic neříkal. Viděli jste někdy, jak vypadají uši profesionálního boxera? Nepřipomínají vám karfiol? Tak víte, o čem mluvím.

„Frici!“ odskočil ode mě McTavish jako bodnutý včelou.

„Ten je můj,“ zavrčel plešoun výhrůžně. Všichni se tady dorozumívají směsicí němčiny, francouzštiny a angličtiny, která se za léta stala zákopovou mluvou na obou stranách barikády, nehledě na to, pod jakou vlajkou bojujete. Občas může být problém rozumět – nová slova vznikají a zanikají rychleji, než si člověk stačí všimnout. A tady měli spoustu slov, u nichž jsem význam odhadoval. „Všichni ví, že novej je muj, tak mi do něj neser, šmuko…“ Poslednímu slovu jsem nerozuměl, ale že to není pochvala, to je každému jasný, ne?

McTavish se narovnal a najednou měl v ruce nůž; oprava, v obou rukou měl nože. A jeden hnusnější než druhý. Asi jsem musel mrknout, protože to, jak plešoun tasil dlouhý zubatý bodák, jsem prostě neviděl. Krysák zapištěl a odsunul se stranou ke zdi, snažil se vypadat co nejmenší. Vrhal pohledy ke vchodu, ale cestu blokoval šklebící se skopčák. Zašeptal něco jako „co se škádlívá“, ale když se po něm oba vrahouni ohlédli, zmlkl.

No, a zhruba v tu chvíli mi začalo něco docházet. Vím, že mám dlouhé vedení, jenže chtěl bych vidět vás… Promítl jsem si scénu zvnějšku a došlo mi, že jsem polonahý připoutaný k lavici a právě se přede mnou hodlají na nože servat dva chlapi o to, čí budu. Asi se nervou o to, s kým budu hrát partičku šachu. Udělalo se mi na zvracení a škubnul jsem provazy tak silně, že jsem nadzvedl lavici, přepadl na bok a skončil na podlaze z hnijících prken s tím bonusem, že o zlomek vteřiny později mě lavice flákla přes záda. Doma to nezkoušejte. Tak trochu omráčeně jsem ležel na zemi a hlavou mi běžela spousta zvrácených obrázků toho, co se mnou udělá vítěz souboje.

Do místnosti vstoupil někdo čtvrtý. Zaslechl jsem kroky, ale nic jsem pořádně neviděl.

„Co se děje?“ šlehl vzduchem hlas, který rozhodně nepatřil muži. „Jste se zbláznili, zkurvenci? Kdyby vás viděl Jim, tak vás rozerve na kusy.“ Ženským hlasem drnčela němčina podobná vražednému válečnému pochodu. Bylo to, jako kdyby se někdo pokusil zahrát Wagnera na polnici. Byl z toho slyšet i cítit konec světa. Apokalypsa.

Cosi mě zvedlo a narovnalo. Dopadl jsem znovu na lavici a zíral na člověka, který mi přišel zachránit život a možná ještě něco víc. Tak bych si zhruba představoval Valkýru, pardon, spíše moderní Valkýru téhle posrané, nekonečné války. Byla vysoká, vyšší než já, světlovlasá, vybledle modré oči, oblečená do neforemného vojenského kabátu. S obličejem jako sekera a hlasem jako houfnice. No, pěkná sebranka, jen co je pravda. No, a o tom Jimovi jsem už také přemýšlel a vzadu v hlavě se mi začínala tvořit jistá teorie. Jistá nepříjemná teorie, kterou jsem se chvíli snažil neúspěšně potlačovat.

Nikdy. Váš premiér.

Nápis na zdi Whitehallu, 3. července 1921

V devatenáctém roce začaly probleskovat zprávy o partě odpadlíků z různých armád, co žijí (nebo živoří) v ohromném území nikoho mezi jednotlivými bojovými uskupeními. Území nikoho se zvětšilo na pás o šíři padesáti mil táhnoucí se od La Manche až dolů ke švýcarským hranicím v roce osmnáct s příchodem opravdu velkých bitevních zaklínadel a patem vylučujícím vítězství na hlavní frontě. Vojska se od sebe začala pozvolna vzdalovat. Všechno mezi nimi se proměnilo na rejdiště malých jednotek a místo, kde bujely výsledky předchozích magických masakrů. A také na místo, kde se začaly rodit báje, mýty, fámy a legendy.

Jednou z legend byl Jizvák Jim.

Tvrdí se, že byl člen prvního kontingentu britského expedičního sboru. Prý bojoval u Mons a při bojích nablízko proslul jako excelentní střelec a jako vrahoun s přibroušenou polní lopatkou. Při výbuchu ručního granátu měl být zraněn a znetvořen – odtud přezdívka. Do činné služby se vrátil jako dobrovolník v roce 18; zjistili u něj jednu důležitou a výjimečnou magickou vlastnost. Sice nebyl schopen žádné magie, i pokus o vyvolání jednoduchého kouzla u něj vyvolával nezvladatelné záchvaty zvracení, ale náhodou zjistili, že je vůči magii rezistentní… ani největší kontaminace magickými odpady nebo aetherickými zplodinami na něj neměla vliv. Poslali ho zpátky do Francie a účastnil se několika ofenzív. Pak jeho stopy zmizely, tedy, pokud Jizvák Jim byl opravdu Jim York, desátník (později seržant) původně z legendárního praporu skotské gardy.

Potom se objevuje mýtická postava Jizváka Jima, který – netečný k magii i střelám a bodákům – přepadá zákopy na obou stranách bojiště a vraždí a loupí a unáší a… Jeho obvyklými terči byli důstojníci; čím vyšší šarže, tím lepší. Rychle se okolo něj vytváří „družina“ následovatelů; banda, se kterou terorizuje všechno, co může. A mýtus pamatuje i na skrytou základnu uprostřed zamořených oblastí země nikoho, kde shromažduje poklady, zbraně a kde se skrývají uprchlíci před…

Mýtus?

Legenda?

Lež?

Všechno dohromady.

Zázračné zbraně přinášejí úspěch. Bitevní červi jsou schopni se podhrabat pod celými sekcemi nepřátelských zákopů a vniknout do prušáckých blindáží, kde rozpoutají peklo. Přidej se k sekci Nových zbraní! Čekáme na Tebe!

Z náborového letáku kanadské královské armády,

pravděpodobně rok 1920

Zapadalo slunce, vždycky raději útočíme v noci. Mělo okolo sebe namodralou koronu, což je neklamná známka vysokého podílu magického a aetherického záření v atmosféře. Jizvák se na nás podíval krví podlitým okem a zachechtal se. Chechtá se jako sám Satan. Možná je sám Satan, kdo ví. Poslal mě prvního, každý si musí svůj chleba zasloužit, narazil jsem si masku na obličej a plížil se kupředu…

Proč jsem zůstal mezi zákopy? Kam bych se vracel? Zpátky k létání? Zpátky… kam? Život mezi zákopy je život, tamto je jenom přežívání směrem ke smrti. Možná vám to tak nepřipadá, nic jiného než prázdnou existenci v uniformě jedné či druhé strany jste nezažili, ale já jsem rozdíl pocítil na vlastní kůži. Našel jsem něco, co jsem nikdy nehledal, protože jsem nevěděl, že mi to chybí. A pokud to chcete nazvat smyslem života… budiž. I když je to hovadina. No, a od Jizváka se nechodí jinak než s ním nebo že vás sežerou červi – pěkně vypasený potvory dlouhý a silný jako předloktí. Chtěl jsem umřít? Nechtěl…

Prosmýkl jsem se okolo dvou opuštěných kulometných postavení. Jizvák říkal, že skopčáci nemají tolik mužstva, aby udržovali pozice obsazené. Kryla mě tma, rodící se mlha a palčivé kopřivy tak velké, že jsem se v nich ztratil. Srdce mi mlátilo v krku. Pustil mě poprvé samotného. Nebál se, že přeběhnu. Musel poznat, že jsem jeho, podlehl jsem jeho magii, magii svobody a nezávislosti. Nebo něčeho podobného.

Přede mnou se vztyčil temný stín se zářícíma očima. Čočky v našich maskách mají jedinou výhodu, ukazují ohniska zaklínadel, magie a aetherických min. Svět vypadá docela jinak, je plný smyček, čar, kulovitých objektů beze jména. Jizvák svítí jako vánoční stromeček, každá z jeho proslulých jizev září zbytkovým aetherickým světlem, které neutlumí před tímhle udělátkem ani těžký kožený plášť. Strážný přede mnou v hranaté helmě a dýchacím přístroji musel mít v očních průzorech aetherem vylepšené sklo. Pomáhalo vidět ve tmě. A v ruce měl roj světlušek studené zeleně. V opakovací rychlopalné pušce zásobník plný vylepšené munice. Není divu! Tady venku se pohybuje všechno možné.

Jim si musí mnout ruce. Takhle dobře strážený sklad nebude obsahovat staré konzervy s nepoživatelným žrádlem. Zbraně, munice, oblečení… těžko si představovat. Určitě to věděl, ten chlap se dost často jeví jako vševědoucí. A měl bych zdůraznit, že zaklínadla, která umí uplést a seslat, rozhodně nejsou z tohoto světa. Nikdy jsem nic podobného neviděl.

Skopčák věděl, že tam jsem. Ale neviděl mě. Musel zachytit chvění ve vylepšených průzorech, nic víc. Kdyby je neměl, neviděl by ani to. Jizvákova kouzla fungují, i když nechápu jak. Že prej nemůže nic seslat… Páni na velitelství by se teď divili!

Udělal jsem dva kroky doleva, cosi křuplo pod botou. Strážný se otočil a přehmátl na ručnici. Odrazil jsem se a ve výskoku tasil dlouhý zubatý bodák. Válečnou trofej z mého prvního zápasu. Ze zápasu, kdy jsem si získal místo mezi Jizvákovou sebrankou. Skopčák nestačil vystřelit. Bodák projel hustou tkaninou ochranného oděvu a zadrhl se o žebra. Na protější straně hrudního koše. Čtyřicet centimetrů oceli posílených o osmdesát kilo živé váhy – nikdy jsem nebyl střízlík – je prostě dost na to, aby prolétlo žebry i plícemi na druhou stranu. Vytáhl jsem bodák a zarazil ho znovu. Jistota je jistota. Před očima mi při té příležitosti bleskl obraz Jizvákova ksichtu s chybějícími rty, zuby vyceněné v nekonečném úšklebku. Nepřátelský strážný se prohnul, zachroptěl, zcepeněl.

Neotáčel jsem se, abych zjišťoval, zda mě ostatní následují, pokračoval jsem dál. U strážného bylo spousta užitečného vybavení – třeba ho vezmeme cestou zpět, nezdržoval jsem se.

Poslali mě jako prvního, vrcholná ze všech dosavadních zkoušek. V torně přivázané na břiše mám tři ruční granáty, žádné zaklínadlové svinstvo, staré dobré tříštivé ruční bomby. Kdyby mě šikovně střelili, ani bych necítil, jak se ze mě staly kusy masa rozmetaného po širokém okolí. Dva jsou obranné granáty, mají v sobě mnohem větší nálož, a jeden vejčitý, útočný.

Pár kroků a jsem u prvního příčného okopu. Bude tam někdo? Plížím se suchou hlínou jako červ. Tři měsíce nepršelo, tři měsíce a dva týdny. Voda začíná být nedostatkovým zbožím. Jeden z důvodů, proč jsme vyrazili. Touha po zábavě, touha po novinkách, touha po delikatesách, docházející munice a voda. Říkali, že podobných základen je v zemi nikoho nemálo. Mají je obě strany. A pořád probíhá malá, nepatrná válka se spoustou krve. Vrcholná zkouška? To jsem si myslel. A co první? Zajímá vás to?

Elitní britské oddíly vedené statečnými specialisty čelí u jezera Tanganika místnímu povstání podporovanému prušáckými důstojníky. Oklamaní a koupení šamani využívají místních podřadných triků k podlým útokům na královské koloniální vojsko. Žádná negerská polokouzla však neplatí na naše hrdiny! Čačtí synové Britanie stojí proti negerským šarlatánům a prušáckým zrůdám! Přispějte librou či šilinkem na jejich úsilí!

Z agitační řeči plukovníka Morrowa, leden 1919

Kopli mě do zadku a já po hlavě sletěl do jámy. Rychle jsem vyskočil na nohy a rozhlédl se. Musím dodat, že vyděšeně. Jáma měla v průměru zhruba pět metrů a při troše představivosti lze říci, že její obvod měl tvar hodně přibližné kružnice. Stěny byly tři metry vysoké, i kdybych se na ně chtěl škrábat, nad hlavou mi dupalo půldruhého tuctu zabijáků toužících po mé krvi. Krysák a McTavish měli v rukou dlouhé dřevěné tyče, kdybych se pokusil vyškrábat nahoru, určitě by je neváhali použít. Rozhlížel jsem se, točil se jako holub na báni a vyděšeně se třásl, co bude následovat.

Tehdy jsem to pochopitelně nevěděl, ale posléze mi to řekli. Jejich tradice. Jejich zvyk. Jejich první zkouška…

Kdyby počkali jedinou minutu, nemuselo by se nic dít. Jednoduše by mi praskla cévka v mozku a já bych tam padnul mrtev, aby se mi mohli vysmát a hodit zdechlinu na mrchoviště. Jenže oni tu minutu nepočkali. Stáhl jsem se k jedné stěně, naproti největší skupině diváků nahoře. A dál se třásl děsem.

Zatímco já šel do jámy po hlavě popohnaný kopancem do zadku, plešatý Fric to provedl přemetem a dopadl elegantně na obě nohy. Zády k mojí maličkosti a čelem k divákům. Tyrš by mu záviděl i s Fügnerem. Rozpřáhl ruce a já si zatraceně dobře všiml hnusného bodáku. Lidi nahoře začali řvát. Zahlídnul jsem Krysáka, tu bestii s vybledlýma očima, a byl tam i stín. Stín, který… no, nebudu vás napínat, Jizvák Jim. Přišel se podívat.

Fric ze sebe strhal oblečení, až zůstal v jakési miniaturní bederní roušce, která rozhodně neukrývala všechno, co by měla. Křičel jako šílenec a psychopati nahoře křičeli s ním. Tisknul jsem se ke stěně jámy a snažil se vplynout do udusané hlíny. Nešlo to. Fric vytáhl zpod roušky své nadměrné nádobíčko a vymočil se do prachu dna jámy. Vzniklé bahno rozdupal bosýma nohama. Smál se jako šílenec a nespouštěl ze mě oči. Byl vzrušený a kousek hadru pod pasem to nemohl zakrýt. Chechtal se.

Konec ukázky