Copyright © 2014 by James Patterson

This edition published by arrangement

with Little, Brown & Company, New York, USA.

All rights reserved.

Translation © Ondřej Duha, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu HOPE TO DIE

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-680-1

Odvážným mužům a ženám z policie v Palm Beach

Část jedna

Kapitola 1

Když Marcus Sunday okolo sedmé toho večera dorazil do knihkupectví Whodunit Books ve Filadelfii, vedoucí ho upozornil, že nemá čekat žádný dav. Bylo úterý po Velikonocích, mnoho lidí se ještě nevrátilo z dovolené, a navíc pršelo.

Ale vedoucího i Sundayho mile překvapilo, když se sešlo pětadvacet lidí, aby si ho poslechli, jak čte ze své knihy Dokonalý zločinec, a popovídali si s ním o skutečných zločinech.

Knihkupec ho představil slovy: „Pan Marcus Sunday, který získal doktorát z filozofie na Harvardu, pronikl na seznamy bestsellerů po celé zemi s touto knihou, fascinujícím pohledem na dvě nevyřešené masové vraždy vysvětlené vskutku originálním způsobem s přihlédnutím k duši pachatele.“

Dav zatleskal a Sunday, vysoký, statný muž, který vypadal na necelých čtyřicet let, přistoupil k řečnickému pultíku oblečený do černé kožené bundy, džínů a běloskvoucí košile.

„Vážím si toho, že jste kvůli mně vážili cestu sem tím deštěm,“ začal. „A je mi potěšením být tady ve Whodunit Books.“

Pak se rozpovídal o vraždách popsaných v knize.

Před sedmi lety, dva dny před Vánoci, bylo zavražděno pět členů rodiny Daleyových v jejich domě na předměstí Omahy. Kromě manželky byli všichni nalezeni ve svých postelích. Hrdla měli podříznutá skalpelem nebo břitvou. Manželka umřela podobně, ale v koupelně a nahá. Buďto nechali odemčené dveře, nebo měl vrah klíč. V noci zuřila vánice a všechny stopy zasypal sníh.

O čtrnáct měsíců později, po silné bouřce, byla na předměstí Forth Worthu nalezena rodina Monahanových v podobném stavu: otec a čtyři děti, z nichž nejstaršímu bylo třináct, leželi ve svých postelích s podříznutými hrdly; manželka, také s podříznutým hrdlem, zemřela nahá na podlaze koupelny. Opět dveře zůstaly buď odemčené, nebo měl vrah klíč. A opět kvůli bouřce a vrahově opatrnosti nenašla policie žádné použitelné stopy.

„Začal jsem se o to zajímat kvůli tomu nedostatku důkazů, té prázdnotě,“ informoval autor knihy pozorné posluchače.

Řekl, že ho ten nedostatek stop nejprve zmátl. Mluvil s vyšetřovateli, kteří na případu pracovali, ale ti byli také vyvedeni z míry. Pak převážil jeho akademický trénink a on začal teoretizovat o filozofickém světonázoru tak dokonalého vraha.

„Dospěl jsem k závěru, že to musí být nějaký pokřivený existencionalista. Někdo, kdo považuje život za nesmyslný, absurdní, bezcenný. Někdo, kdo nevěří v boha, zákon ani jiný morální nebo etický základ života.“

Sunday tenhle názor nějakou dobu rozváděl, předčítal z knihy a vysvětloval, jak důkazy obklopující místo činu podpořily jeho kontroverzní teorie a vedly k dalším. Například vrahova nevíra v koncepty jako dobro a zlo ho „zdokonalila“ jako zločince, znemožnila mu cítit vinu, což mu dovolilo spáchat tak odporné vraždy s chladnou precizností.

Jeden muž zvedl ruku. „Mluvíte, jako byste toho vraha obdivoval, pane.“

Sunday zavrtěl hlavou. „Pokusil jsem se přesně popsat jeho světonázor a nechat čtenáře, aby došli k vlastním závěrům.“

Žena se špinavě blond vlasy, spíš pohledná než krásná, se přihlásila a shrnutý rukáv odhalil vytetovaného pantera na pozadí barevné džungle.

„Četla jsem vaši knihu,“ řekla s jižanským přízvukem. „Líbila se mi.“

„To se mi ulevilo,“ řekl Sunday.

V obecenstvu se ozval smích.

Žena se s úsměvem zeptala: „Můžeme si trochu popovídat o vaší teorii o protějšku dokonalého zločince, dokonalém detektivovi?“

Sunday zaváhal a pak odpověděl: „Spekuloval jsem o tom, jediný, kdo by mohl dokonalého vraha zastavit, by byl detektiv, jeho pravý protiklad – někdo, kdo bezvýhradně věří v boha, je ztělesněním morálky a etiky a žije smysluplným životem. Problém je v tom, že dokonalý detektiv neexistuje a ani nemůže.“

„A proč ne?“ zeptala se.

„Protože detektivové jsou lidé, ne monstra jako ten dokonalý vrah,“ odpověděl a vycítil v obecenstvu zmatek.

Sunday se usmál a pokračoval: „Povím to takhle. Dokážete si představit, že by skutečný chladnokrevný, vypočítavý masový nebo sériový vrah náhle obrátil a začal sekat dobrotu?“

Většina přítomných zavrtěla hlavami.

„Přesně,“ pokračoval. „Dokonalý vrah je tím, kdo je. Takové zvíře se nezmění.“

Sunday se pro efekt odmlčel.

„Ale je tak těžké představit si ušlechtilého detektiva strženého dolů hrůzami, s nimiž se setkává v práci? Je těžké představit si, že opustí boha? Představit si, že ho události semelou natolik, že začne vidět jako nesmyslný, bezcenný a beznadějný do té míry, až se sám stane dokonalým vrahem? To tak těžké není, že?“

Kapitola 2

Poté, co Sunday podepsal přes dvě desítky knih, zdvořile odmítl pozvání na večeři od majitele obchodu se slovy, že je už domluvený se starým přítelem. Když vyšel z knihkupectví na ulici, už nepršelo.

Přešel Dvacátou ulici a kráčel kolem Dunkin’ Donuts, když s ním srovnala krok ta žena s vytetovaným panterem a řekla: „Šlo to dobře.“

„Vždycky pomůže mít v obecenstvu záhadnou Acadiu Le Duc.“

Acadia se zasmála a zavěsila se do něho. „Nedáme si něco k jídlu, než vyrazíme zpátky do Washingtonu?“

„Chci to nejdřív vidět odjíždět,“ odpověděl.

„To je v pořádku,“ řekla uklidňujícím tónem. „Sama jsem viděla, jak jsi to zapečetil. Máme k dobru šedesát – ne, řekněme padesát osm hodin. Skoro sedmdesát, kdyby bylo nejhůř.“

„Já vím,“ řekl. „Klidně si mysli, že jsem obsedantní.“

„Tak dobře,“ povzdechla si Acadia. „Ale pak si dáme thajské jídlo.“

„Slibuju,“ řekl Sunday.

Došli k nejnovějšímu modelu Dodge Durango zaparkovanému o dva bloky dál a Sunday projížděl městem, dokud nedorazili k prázdnému stadionu Eagles v Darien Street. Odbočil doleva na rozlehlé parkoviště obchodu Monti Wholesale Foods naproti stadionu a zaparkoval na opačném konci, u železného plotu, odkud bylo vidět pod dálnici Delaware Expressway a na železniční seřadiště Jižní Filadelfie.

Sunday zvedl dalekohled a asi o sto metrů dál našel, co hledal: řadu nákladních vagonů a jeden konkrétní, patnáct metrů dlouhý, cihlově červený kontejner, nahoře celý osazený solárními panely. Z předku kontejneru vyčnívala chladicí a topná jednotka. Spustil dalekohled, podíval se na hodinky a řekl: „Za patnáct minut by odsud měl vyjet.“

Acadia znuděně opřela hlavu o opěrku. „Tak kdy Mulch kontaktuje Crosse?“

„Doktor Alex dostane jasný vzkaz v pátek ráno,“ odpověděl. „To už uplyne týden. Bude připravený.“

„V pátek musíme být nejpozději v pět odpoledne v St. Louis,“ konstatovala.

Sunday pocítil podráždění. Acadia byla nejchytřejší a nejnepředvídatelnější žena, kterou kdy poznal. Měla však protivný zvyk neustále mu připomínat věci, které dobře věděl.

Než jí to stihl povědět, postřehl na železničním seřadišti nějaký pohyb. Znovu zvedl dalekohled a uviděl mladého černocha v tmavém oblečení plížícího se podél nákladních vagonů. Na rukou měl rukavice a nesl malý batoh a páčidlo. Zastavil se a vzhlédl k solárním panelům.

„Kruci,“ zaklel Sunday a nespouštěl z něho oči.

„Co je?“

„Vypadá to, že… Sakra!“

„Co je?“ zeptala se Acadia znovu.

„Nějaký kretén se chystá vloupat do našeho vagonu,“ řekl.

„To není možné,“ vyhrkla, napřímila se a zahleděla se do šera na seřadišti. „Jak by mohl –“

„Nemohl by,“ odsekl Sunday. „Vybral si ho náhodně, nebo viděl ty solární panely.“

„Co uděláme?“

„To jediné, co můžeme,“ odpověděl.

O šedesát vteřin později byli už Sunday s Acadiou na druhé straně plotu. Pod nadjezdem se rozdělili a spěchali každý na jednu stranu, přikrčení za hliněným náspem, který se táhl podél nejbližších kolejí. Sunday nesl klíč na kola a zastavil se sedmdesát metrů za cihlově červeným kontejnerem. Železniční seřadiště tam bylo osvětlené, ne tak dobře, jako na severní straně, ale než se dostane do stínu u nákladního vlaku, bude na něj vidět.

Neměl na vybranou. Přelezl násep, šikmo vyrazil přes seřadiště a přeskakoval koleje s vědomím, že Arcadia dělá na severní straně totéž. Snažil se nedělat hluk, dokud se nedostal do stínu, kde předtím viděl toho černocha. Kontejner se solárními panely byl šest vagonů před ním. Zůstal stát, dokud neucítil vibrace mobilu, které ho upozornily na textovku.

Sunday vyrazil lehkým krokem rychle kupředu, až doběhl k cihlově červenému kontejneru. Uslyšel skřípění kovu o kov, jak páčidlo pracovalo na zámku, zpomalil a zastavil na rohu.

Počkal na další vibrace mobilu a sevřel klíč na kola jako kladivo.

„Co si myslíte, že tam děláte, pane?“ vyštěkla Acadia.

Stála na druhé straně vagonu.

„Naser si, krávo,“ bylo jediné, co zloděj stačil říct, než Sunday vyrazil zpoza rohu a uviděl ho, jak stojí na spřáhlu a hrozí Acadii páčidlem.

Sundayho klíč na kola udeřil muže do kolena. Vykřikl bolestí a spadl na Acadiinu stranu. Sunday se přehoupl přes spřáhlo a byl u muže dřív, než nešťastník stihl udělat cokoliv na svou obranu.

Tentokrát mu mířil na hlavu a s tupým chrupnutím zloděje omráčil. Třetí úder byl ještě silnější a prorazil muži lebku.

Udýchaný Sunday pohlédl na Acadiu, které zářily oči, a nosní dírky měla rozšířené sexuálním vzrušením, jež se jí zmocnilo po každé vraždě.

„Marcusi,“ řekla. „Najednou jsem –“

„Později,“ odsekl a ukázal na vedlejší řadu nákladních vagonů. „Pomoz mi ho dostat pod tamten vlak. Když budeme mít štěstí, nenajdou ho dřív než ráno. Nebo déle.“

Popadli mrtvého pod pažemi, odtáhli ho přes koleje a nacpali obličejem dolů pod řadu vagonů.

Náhle oba vylekalo hlasité skřípění.

Nákladní vlak, který obsahoval i kontejnerový vagon se satelitními panely, se pomalu rozjel na západ.

Kapitola 3

„Carter Billings byl úžasnej!“ zaječel Ali do soumraku. „Na pálce prostě válel!“

Můj sedmiletý syn vyběhl před námi po schodech na přední verandu a zaujal legrační, přehnanou odpalovací pózu, v ruce malou pálku, kterou jsem mu toho dne koupil jako suvenýr. Divoce jí máchl.

Vydal zvuk podobný třesknutí pálky o míč a slušně napodobil Billingsův nadšený a vášnivý oslavný běh okolo met poté, co ten zelenáč dokončil svůj první home run a vyhrál Nationals úvodní zápas sezóny.

Lístky na utkání jsem dostal od jednoho starého přítele a všichni jsme ten úžasný okamžik viděli s Alim – moje žena Bree, starší syn Damon, dcera Jannie a více než devadesátiletá babička Nana. Když Ali dokončil svůj vítězný běh, všichni jsme mu zatleskali a vstoupili do dveří našeho domu na Páté ulici v Southeast, Washingtonu D. C.

V několika posledních týdnech probíhala u Crossů rekonstrukce; předělávali jsme kuchyň a přistavovali jeden pokoj a hlavní ložnici nahoře. Když jsme odjeli na zápas, byl projekt přesně v takovém stavu, v jakém ho dělníci opustili na Velký pátek – vnitřní zdi vztyčené, okna zasazená, střecha položená, a prázdnou, zaprášenou schránku nové místnosti odděloval od hlavního domu igelitový závěs.

Když však Nana prošla vstupní chodbou a podívala se dál do domu, na místě se zastavila a vykřikla: „Alexi!“

Rozběhl jsem se za ní v očekávání nějaké domácí katastrofy, ale babička zářila radostí. „Jak se ti tohle povedlo?“ zeptala se.

Pohlédl jsem jí přes rameno a uviděl, že přístavek i rekonstrukce kuchyně jsou hotové – prostě úplně dokončené. Kuchyňská linka smontovaná. Na podlaze italské dlaždice. Velký sporák se šesti hořáky a lednička s myčkou, vše v jasně červené barvě hasičského vozu, stály na svém místě. Z kuchyně jsem viděl, že obývací pokoj je zařízený novým nábytkem; vypadal jako na fotografii v luxusním časopisu o bydlení.

„Jak je to možné, Alexi?“ zeptala se Bree.

Zůstal jsem v šoku stejně jako zbytek rodiny. Bylo to, jako by nám džin z láhve splnil stovku přání. Děti proběhly kuchyní do nového obývacího pokoje, aby vyzkoušely pohovky a křesla, zatímco Nana s Bree obdivovaly černou mramorovou kuchyňskou desku, nerezové dřezy a cínové lampy.

Mou pozornost však upoutal list papíru připevněný magnetem vodorovně na dveřích ledničky. Nejprve jsem si myslel, že je to dopis od stavební firmy, kde stojí, že doufají, že jsme spokojení s dokončením projektu.

Potom jsem však uviděl, že na papíru je vedle sebe seřazených pět fotografií. Bylo těžké rozeznat, co na nich je, dokud jsem nedošel až k ledničce a nepřejel po nich jedním dlouhým, vyděšeným pohledem.

Na každém snímku byl jeden člen mojí rodiny ležící na betonové podlaze, hlavu v kaluži krve, ve tváři nepřítomný výraz, strnulé oči hledící do objektivu. Každému nad levým uchem zel ošklivý otvor, jaký udělá výstřel z bezprostřední blízkosti.

Někde v dálce se rozkvílela siréna.

„Ne!“ vykřikl jsem.

Když jsem se však otočil, abych se ujistil, že ty fotografie nejsou skutečné, byly moje děti, žena a babička pryč. Jako by se rozplynuly. Zbyly jen ty děsivé fotografie na lednici.

Jsem sám, pomyslel jsem si.

Sám.

Hlavou mi projela bolest jak po bodnutí nožem. V hrůze, že se o mě pokouší mrtvice nebo infarkt, jsem padl na kolena, sklonil hlavu a zvedl ruce k nebesům.

„Proč, Mulchi?“ zasténal jsem. „Proč?“

Kapitola 4

S trhnutím jsem se probudil do kalného rozbřesku a ucítil, jak mi v hlavě opět bolestivě buší. Nejprve jsem nevěděl, kde jsem, ale postupně jsem ve stínech rozeznal svou ložnici. Ležel jsem v posteli, stále oblečený do práce a promočený vlastním potem. Instinktivně jsem natáhl ruku, abych nahmatal tělo své spící manželky.

Bree tam nebyla a mně se sevřel žaludek, když mi došlo, že jsem se probudil do reality horší než jakákoliv noční můra.

Moje žena byla pryč. Všichni zmizeli.

Unesl je šílenec jménem Thierry Mulch.

Odhodlaný nepodlehnout jeho šílenství jsem se převalil na posteli a zabořil obličej do manželčina polštáře ve snaze zachytit Breeinu vůni. Doufal jsem v ní najít sílu, víru a naději. Ucítil jsem slabý závan, ale zoufale jsem chtěl víc. Vstal jsem, došel si na záchod, a i když to může znít divně, zabořil jsem obličej do jejího oblečení.

Breeina nádherná vůně po několika minutách omámila můj mozek tak silně, že bolest hlavy zmizela a ona tam byla znovu se mnou, ta krásná, chytrá, veselá žena, která tančila takřka na dosah natažených prstů mé paměti. Ale pocit, že ji mám u sebe, se rozplynul příliš rychle a vůně v její šatně se změnila, jako by hrozilo, že časem vyčpí a zmizí.

To mě vyděsilo.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Část jedna