Copyright © 2017 by Barbara Wood

Translation © Petra Klůfová, 2018

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE FAR RIVER

přeložila Petra Klůfová

Redakční úprava Helena  kodová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2018

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-677-1

Prolog

Údolí Largo, Kalifornie

Současnost

„Vážně mě to moc mrzí, tati,“ přiznala Nicole s povzdechem a přitom se láskyplně dotýkala křehkých hroznů na bujně zelené révě. „Ale nic jiného mi nezbývá. Nemůžu tady dál zůstat, musím prostě vypadnout. Ale dávám ti slovo, že farmu prodám slušným lidem, kteří se o ni budou starat stejně dobře jako naše rodina.“

Nicole netušila, jestli ji Starej Jack slyší. Loni zemřel, ale Nicole se často utěšovala představou, že jeho duch zůstal pod zdejším blankytným nebem, mezi řádky tmavě brčálové révy ověšené těžkými plody. „Nebylo to snadné rozhodnutí,“ dodala. Větřík jí rozechvíval vlasy spadající k ramenům. „A věř mi, pořád není. Jenže bez něj bych nikdy nevykročila na vlastní cestu životem. Musím najít sama sebe, tati. Chápu, že to zní banálně, ale je to tak. Srdce mi krvácí, ale potřebuju se prosadit, a ne jen mechanicky pokračovat ve vyjetých kolejích rodinné tradice. Dlouho jsem si nad tím lámala hlavu, tati. Nevykládej si to špatně; naši farmu i údolí Largo miluju, ale mám taky svou hrdost a představu o budoucnosti. Musím se prostě postavit na vlastní nohy.“

Zastavila se mezi buclatými zelenými hrozny a s těžkým srdcem vzhlédla k modré obloze, kde kroužila káně rudoocasá. Nicole zalitovala, že se v té výšce nemůže vznášet spolu s ní. Vzpomínka: když byla Nicole maličká, otec jí dovolil, aby mu po tvářích a po obličeji vždycky rozmazala holicí krém, a přitom jí tvrdil, že je šikovnější než ten nejlepší holič na světě. Ráda sedávala na okraji umyvadla, houpala nohama a dívala se, jak se tatínek holí.

Od smrti Starýho Jacka uběhl rok, ale když Nicole procházela mezi řádky a odhadovala úrodu, měla pocit, jako by to bylo teprve včera.

Většinu sklizně Schallerových zpracovali na víno, ale tahle konkrétní vinice sloužila k pěstování hroznů k jídlu; zabalené do fólie putovaly do obchodů. Značka Schaller patřila k oblíbeným, protože tyto hrozny byly lahodně sladké. Zákazníci tak měli jistotu, že velký drahý hrozen nebude nechutně kyselý a nepoživatelný. Pověst by to poškodilo hlavně obchodu, i když hlavní chyba vznikla ještě dřív, než hrozny opustily vinohrad.

Nicole věděla, že řada malých firem je sklízí už v době, kdy začnou vypadat zrale, a ne ve chvíli, kdy dosáhnou maximální cukernatosti a chuti. Podnikatelská logika velela: čím dříve se hrozny sklidí, tím dříve přinesou zisk. Právě proto většina okolních farmářů sklidila všechny hrozny naráz, bez ohledu na stupeň jejich vyzrálosti. Ostatně, jen vinař s mnohaletou praxí dokázal poznat, zda jsou všechny hrozny zralé stejně, nebo ne, a zkušení sklízeči vyšli dráž než najatí sezonní dělníci, kteří prostě jen odvedli zadanou práci. Zkrátka bylo snazší a levnější sehnat někoho, kdo celou úrodu sklidí najednou.

Na vinicích Schallerovy farmy to však chodilo jinak: jejich zákazníci si zasloužili jenom to nejlepší. Starej Jack byl sice frajer, proslulý hazardní hráč a děvkař, ale na druhou stranu znal hodnotu rodového jména. Přál by si, aby Nicole s novými majiteli dohodla podmínky sklizně: kdy nechat hrozny dozrávat déle, kdy se na vinici vrátit bez ohledu na čas a celkové náklady. Ti kanadští manželé měli o farmu i vinice skutečný zájem a Nicole jim hodlala jednoznačně vysvětlit, že v žádném případě nesmějí na trh poslat kyselé hrozny, a tak podvést nicnetušícího zákazníka nekvalitním zbožím. Schaller byla značka, které zákazník musel věřit, ať už šlo o víno, rozinky, džemy či právě hrozny.

Utrhla si buclatý nachový hrozen a zakousla se do něj.

Tuhle chvíli Nicole milovala snad nejvíc – testování vyzrálosti hroznů. Mezi palcem a ukazováčkem poválela bobuli přesně tak, jak ji to naučil Starej Jack.

Zvedla hrozen výš ke světlu, aby si prohlédla všechny ty něžné a neuvěřitelné odstíny fialové, černé, temně modré, žluté, zelené, oranžové a růžové. A pak prvním hryznutím otestovala sladkost. Do sklizně zbývala spousta času, ovoce bylo dosud nakyslé. Nicole to nevadilo. Otec by se vedle ní zastavil a položil jí ruku na rameno. „Už je zralé?“ Zhnuseně by se ušklíbla. „Ještě ne. Chutná nakysle.“ „ ikovná holka, rozený vinař,“ broukl by spokojeně Starej Jack a Nicole by do sebe s radostí nacpala tisíc nedozrálých hroznů, jenom aby ta slova opět slyšela.

Zastavila se a zvolna se rozhlížela po tom zeleném ráji. Všechno roste, a stále, pomyslela si, když mhouřila oči před sluneční září prosycenou bzučením včel. To je zázrak přírody, života. Nic nikdy nezemře, růst je věčný.

Nicole se podívala na hodinky. Nejvyšší čas se přichystat na schůzku s potenciálními kupci. Zamířila k hlavní budově a cestou minula sklad sudů, kde bušení kladiv a hlasitý hovor svědčily o píli dělníků pracujících na opravách skladu s vínem. Připomněla si, že musí zájemce o koupi farmy ujistit, že všechny opravy provozních budov se zvládnou ještě před koncem sklizně.

José Rodriguez se palicí rozpřáhl proti staré kamenné zdi, z níž otloukal omítku, a přitom myslel přesně na tři věci, které ho večer čekají: na kořeněné plněné tortilly, které mu jeho buclatá manželka chystá k večeři, na lahev vína, již dostane jako bonus za dřinu tady ve vinařství, a na milování se svou oblou a dychtivou Mariou – což nevyžadoval nutně v tomto pořadí – když vtom palice náhle prolétla měkkým místem ve stěně, vytrhla se zaskočenému Josému z rukou a zmizela v dutině za zdivem. Snící José ztratil rovnováhu a klopýtl kupředu tak prudce, že chybělo málo, a obličejem by se tvrdě rozplácl na cihlové zdi.

„Jauvajs!“ zaskučel a ostatní dělníci zařvali smíchy.

Po nedávném mírném zemětřesení se vnější stěna skladiště vydrolila, a v důsledku toho se střecha začala viditelně propadat. Hrozilo, že ve skladu se sudy drahého vína nebude možné udržovat stálou vlhkost a teplotu, proto slečna Schallerová okamžitě objednala stavební firmu, jež měla zjistit příčinu a rozsah poškození a co nejrychleji skladiště opravit.

José s hlavou plnou myšlenek na Mariino kypré tělo a hromadu plněných tortill se sklenicí vína se nejdřív spolu se svými parťáky srdečně rozchechtal, takže dutiny mezi kamennou stěnou a přizděnou cihlovou přepážkou si hned nevšiml.

„Qué es esto?“ podivil se jeho bratranec Tomás a ukázal na temný otvor ve zdi.

José si zaprášenými pěstmi setřel pot z očí a předklonil se, aby nakoukl do prostoru mezi stěnou a skálou. Ovanul ho podivný puch, který se mu ani v nejmenším nezamlouval; popravdě, naskočila mu z něj husí kůže a z hlavy se mu rázem vypařily všechny myšlenky na jídlo, víno a sex. Naklonil se trochu níž a ostatní chlapi – mexičtí nájemní dělníci – se kolem něho zvědavě shlukli. Všichni společně pátrali pohledem v hustém šeru za zdí a nakonec všichni současně vytřeštili oči a uskočili dozadu, protože jim rázem svitlo, na co narazili. „Madre de Dios!“ zavřískli Tomás s Josém jednohlasně, honem se pokřižovali a v duchu svolávali všechny svaté, na které si jenom vzpomněli.

„Přiveďte slečnu Schallerovou!“ sykl na ně José Rodriguez, ale když se žádný z parťáků nepohnul, odvrátil se od nich a houkl: „La Señorita! Pronto!“

A pak se rozběhli, všichni do jednoho, jenom aby se dostali co nejdál od té zazděné věci a od prokletí, které se jistojistě snese na jejich hlavy. A každý z mužů se honem snažil rozpomenout, kdy se má opět ukázat Otec Ramon, místní putovní kněz, který objíždí farmy a zdejším nájemným dělníkům nabízí duchovní očistu a útěchu.

„Naše rodina patřila k prvním Němcům, kteří se v tomhle údolí usídlili,“ vysvětlovala Nicole hostům, když je doprovázela z parkoviště k domu. „Jako první jsme do Kalifornie dovezli odrůdu Ryzlink, kterou jsme dnes proslulí,“ dodala s úsměvem, jímž maskovala nervozitu.

A nervózní byla hodně; sžírala ji úzkost z vědomí, že opustí domov, ale snažila se to při téhle životně důležité schůzce nedat najevo. Celou hodinu strávila přípravou, doslova střídala jedno oblečení za druhým, nejdřív se nalíčila nenápadně a hned nato zase výstředně, trápila se s vlasy, pořád dokola se ujišťovala, že vypadá elegantně, schopně a především dost důvěryhodně, aby od ní zájemci koupili vinařství.

Nicole zkrátka musela rodinnou farmu prodat. Musela odtud uniknout.

Neuměla si představit, že by tu ztvrdla navěky. Jistě, měla k dispozici prostorný třípodlažní dům s plaveckým bazénem a tenisovým kurtem a rozlehlou terasou, kde se daly pořádat večírky s grilováním, jenže tohle údolí a nedaleké městečko Lynnville byly konec světa, Zapadákov, Buranov. Ve škole se všechny spolužačky nebavily o ničem jiném, než jak hned po maturitě z toho „Prdelákova“ vypadnou – do San Franciska, Los Angeles, a ty největší dobrodružky až do New Yorku na druhém konci zeměkoule. V Lynnvillu přeci nežije nikdo než tvoje babička, ségro! Copak se tady seznámíš se slušným chlápkem? ohrnovaly spolužačky nos. Ve zdejším údolí se dalo zakopnout jen o farmáře, nájemní dělníky, zkrátka skrznaskrz nemožné venkovské balíky v kovbojských kloboucích a jezdeckých botách s podpatky, kteří navíc mluvili tak křupansky, že by se člověk hanbou propadl. Jo, to ve velkoměstech, jako je Chicago a St. Louis, Seattle, Boston, je spousta manažerů velkých firem, co chodí do práce s kufírkem na dokumenty a báječně voní a nosí oblek a sprchují se mnohem častěji než jenom v sobotu večer.

Takhle zněly argumenty spolužaček, které do jedné utekly z údolí. Nicole však odtud vyháněl jiný důvod. Údolí milovala, v jejích očích to rozhodně žádná díra nebyla. Narodila se tady a navzdory tomu, že jí už bylo sedmadvacet, vycestovala odtud jen výjimečně a na práci farmářů a vinařů a jejich pomocníků neviděla nic špatného ani zpátečnického. Jak může někdo pohrdat člověkem, který má mozolnaté dlaně od poctivé práce a jezdí na koni? Kdepak, tohle nebyl důvod, proč Nicole prodávala vinařství a stěhovala se na druhý konec Států: ona toužila uniknout z domu plného nehezkých vzpomínek na roky plné deptání dominantním otcem (kterého přese všechno upřímně milovala) a břemena rodinného prokletí, kterého se nemohla zbavit jinak než prodejem farmy a odchodem.

„Tady minulosti prostě neuteču,“ svěřila se své nejlepší kamarádce. „Jako bych tu uvízla v časové smyčce, dopředu se nehnu ani o centimetr.“

Kdy si poprvé uvědomila, že tady nemá šanci stát se samostatnou lidskou bytostí s právem na vlastní rozhodnutí? Kdy poprvé si přiznala, že nemá jinou možnost než přetnout všechna pouta se Starým Jackem a farmou a vymotat se z lián vinné révy, jež ji ovíjely jako dusivá chapadla? Bylo jí dvanáct, ležela doma s chřipkou a sledovala televizní talk show, kde hostem byla žena, která se kdysi rozhodla podnikat na vlastní pěst a proslavila se. Bylo jí třináct a ve škole měli besedu s lékařkou, jež líčila svůj podíl na zakládání klinik v Africe. A bylo jí čtrnáct a hltala knihy o odvážných ženách, jako byla Marie Curie a Florence Nightingaleová.

V Nicolině případě nešlo o jediný jasnozřivý okamžik, ale o postupný proces, díky němuž začala vnímat i jiné možnosti, které život nabízí. Nu, a po smrti Starýho Jacka, svého otce, Nicole spatřila šanci uniknout z klece, o niž si utrápeně zraňovala křídla.

Bez váhání se rozhodla pro New York. Díky kamarádce, jejíž dobrý známý jí řekl o možném zaměstnání, se vydala na pracovní pohovor, který zvládla s jednoznačným úspěchem. Nicole získala místo u kosmetické firmy, kde mohla uplatnit svoje zkušenosti z marketingu a distribuce, znalosti korelace mezi nabídkou a poptávkou a celého procesu budování solidní nové značky. Její titul magistry ekonomie z prestižní ekonomické univerzity představoval už jen třešinku na dortu. Během pohovoru prokázala energičnost, tvůrčí zápal, ale i ochotu spíše naslouchat klientům a vycházet jim vstříc, než jim striktně diktovat podle předem daných podmínek. Předvedla schopnost pohotové improvizace a nadšení z přínosných návrhů svého okolí, dokonalý smysl pro týmovou souhru. Pravda, byl to začátek, začínala na nejnižší pozici, ale s vyhlídkou na prudký kariérní vzestup. Čekala ji vzrušující, zářivá budoucnost.

Už teď připravovala pro firmu řadu nápadů a návrhů. Člověk, jenž řídil pohovor, znal i víno značky Schaller a zmínil se, že Nicolino vinařství je proslulé svým novátorstvím ve vinařské branži, především v padesátých a šedesátých letech, kdy kalifornští vinaři začali dobývat světový trh svými inovovanými, zajímavými produkty a netradičním marketingovým pojetím. Ujistil Nicole, že spoléhají na to, že naváže na tradici rodinné firmy a vnese do ní stejný elán a důvtip.

A Nicole právě po tomhle pohovoru a zmínce o její rodině měla rázem jasno: Ano, tohle byl ten důvod, proč se tolik let v duchu užírala. Nicole totiž neměla zájem navázat na rodinnou tradici. Toužila proklestit si vlastní cestu, něco vytvořit, ne pouze zdědit hotovou firmu, a tečka.

No, a teď už zbývalo jen prodat vinice i vinařství vhodným zájemcům, a za šest týdnů už může Nicole sedět v New Yorku za psacím stolem.

Během pracovního dne Nicole obvykle chodila po vinařství a vinicích pouze v džínách a tričku, ale kdykoliv hrála roli hostitelky nebo vítala turisty, kteří v limuzínách přijížděli ochutnat víno ze sklípků i hrozny přímo na vinicích, dávala přednost společenským volným kalhotám s hedvábnými halenkami. Nesnažila se o přehnaně snobskou eleganci, ale o moderní a solidní vzhled, jímž inzerovala, že Schallerovo vinařství patří mezi „lepší“ firmy. Stejně jako její matka – a předtím i babička – zastávala názor, že rodina musí i navenek reprezentovat úroveň značky svého vína.

A dnes si Nicole dala na svém vzhledu záležet ještě víc, protože zoufale potřebovala kupce přesvědčit k definitivnímu rozhodnutí. Dokonce si ani nestáhla hnědé vlasy do obvyklého ohonu, ale nechala je rozpuštěné na ramena, jen si je na spáncích spoutala elegantními zlatými sponami. Slušelo jí to; díky dlouhým procházkám po vinicích měla štíhlou a pružnou postavu.

„Tak stará farma má jistě zajímavou historii,“ usmála se zdvořilá dáma z Kanady, když všichni vyšli po domovních schodech a vcházeli do otevřených dveří. Nicole tu zavalitou ženu s králičím předkusem od začátku podezírala, že z ní nenápadně tahá drby o nejrůznějších rodinných skandálech a kostlivcích ve skříni. Hm, milá Kanaďanka měla smůlu, protože Nicole jí v žádném případě nehodlala vyžvanit všechna rodinná tajemství. Kdyby to totiž udělala, pak by tihle milí lidé vinařství nejenom nekoupili, ale hrůzou by před Nicole utekli do lesů na okolních svazích. Nevinně bílý nátěr totiž kryl nejen stěny domu a hospodářských budov, ale i oficiální historii Schallerova rodu.

„Farma Schallerových byla svého času mnohem větší, je to tak?“ nadhodil manžel zvědavé Kanaďanky, čahoun s nohama do O, jenž procházel domem s palci zaháknutými za opasek. Nicole bylo jasné, že ta otázka představuje další pokus zjistit okolnosti, které zavinily pád původního finančního a zemědělského impéria.

„Jistě, moje rodina patřívala k největším producentům vína v zemi,“ přisvědčila Nicole ležérně. Odmítala se nechat zatáhnout do hovoru o dramatické rodinné minulosti. Tihle lidé měli zájem o koupi malého značkového vinařství a vinic, o které by se zvládli starat vlastními silami, a přesně to jim Nicole Schallerová nabízela. Vinice, obytný dům, hospodářské budovy a sto let starou značku proslulou ryzlinkem z révy kdysi dávno dovezené z Německa. Prodejní cena rozhodně nezahrnovala i praní špinavého rodinného prádla.

„Ovšem v posledních letech se otec rozhodl vinařství zmenšit a odprodal řadu vinic zájemcům, jako jste vy.“ Důvod zredukování pozemků – otcovy dluhy z hazardu a chlast a vydržované ženské a rozhazování peněz každému, kdo za ním přišel s kňučením, že potřebuje založit – si Nicole nechala pro sebe. Minulost nikdo nemohl předělat a teď už byla pryč, zemřela spolu se Starým Jackem. „A samozřejmě, zůstala jsem na všechno sama,“ dodala skoro zbytečně. Sama… znělo to tak smutně a opuštěně, že se honem kratičce zasmála, aby těm neznámým lidem naznačila, že samota pro ni není problém.

„Tohle všechno patří k nabídce?“ Došli do rozlehlého obývacího pokoje plného starožitností, památek, drobností, spousty věcí, které sem rodina před stoletím přivezla ze staré vlasti a také nashromáždila v uplynulých desetiletích.

„Ano,“ přikývla Nicole smutně. Těžko se s těmi důvěrně známými drobnostmi bude loučit.

„Včetně toho obrazu?“ Kanaďanka ze státu Alberta ukázala na portrét zavěšený nad krbem.

Nicole vzhlédla. „Jistě.“

„Milá žena. Kdo je to?“

„Moje prababička Clara Schallerová.“

„No ano, podobáte se jí.“

To těžko, pomyslela si Nicole. Po třech generacích, kdy se o své hlásily i cizí geny, se rodinné rysy zředily k nepoznání. Po Claře mám možná tu trojúhelníkovou linii vlasů nad čelem, ale nic víc.

Legendární prababičku Claru Schallerovou, jež patřila k nejslavnějším původním osadníkům v údolí Largo, Nicole nepoznala, a tudíž k ní necítila žádnou velkou oddanost, žádné pouto. Ale když teď vzhlížela k šedým očím zastíněným černými řasami a k širokému klenutému čelu, očividnému důkazu Clařiny praktičnosti a věcnosti, vybavila si tradované, většinou za vlasy přitažené historky o impozantní matce rodu, které se během let rozkošatěly až do absurdna. Náhle vyhrkla: „Vlastně ne, to jsem se spletla: tenhle portrét k vybavení domu nepatří, je to soukromá památka. Patří rodině.“

Ale jaké rodině? Kvůli komu portrét schovávat? Nicole byla jedináček, a teď dokonce neměla ani přítele, takže momentálně nemohla s vlastními potomky počítat. Mířila za kariérou do neznámého města a kdoví, jestli si vůbec někdy vyšetří dost času na seznamování a později na založení rodiny. Komu by pak portrét odkázala? Ale na druhou stranu, kdyby obraz nechala těmto kupcům, časem by zaručeně skončil v nějakém starožitnictví.

Nicole zamrazilo v zádech. Ne, takhle prababička Clara nesmí dopadnout!

Kanaďané zvolna obcházeli pokoj a obdivovali vystavené starožitnosti: pendlovky z roku 1890 od Gustava Beckera, kousky míšeňského porcelánu, figurku chlapce v kožených kalhotách z biskvitového porcelánu; dřevěného, ručně vyřezaného a pestře malovaného houpacího koně; skleněnou vitrínu s vánočními ozdobami, jež se v 19. století používaly v Německu; mapu Německé říše z roku 1890 v pozlaceném rámu; sbírku šálků a talířků z porcelánky Nymphenburg, vyrobených kolem roku 1800; dva ručně malované a pozlacené korbele značky Rosenthal, opět z roku 1890; stojánek s vyřezávanými meršánovými dýmkami; a v jednom koutě perla celé sbírky, housle značky Bachmann z roku 1765. Rozlehlý salon s vysokým stropem byl hotové muzeum uměleckých děl a starožitností, jež si původní majitelé přivezli před sto lety z Evropy a od té doby o sbírku láskyplně pečovali a rozšiřovali ji.

Nicole si náhle zaskočeně uvědomila, že tyhle křehké věci přežily dodnes, zatímco tolik jiného zmizelo. A já jsem poslední z rodu Schallerů…

Nicole popošla do sloupce sluneční záře, kterou sem vpouštělo vysoké okno, a na okamžik ji zaplavil příval smutku. Od narození nezažila jiné Vánoce než právě v tomhle elegantním obývacím pokoji. Starej Jack vždycky zašel do nedalekého lesa a uřízl tam pěkný vánoční strom, který pak postavil v tom koutě místnosti, kde teď trůní Bachmannovy housle. A každoročně tu rodina obří borovici s láskou a pečlivostí zdobila při popíjení vína z vlastní produkce a postupně se chovala stále rozjařeněji. Nicole neprodávala cizím lidem pouze svůj dům a starožitnosti, ale i svých sedmadvacet rodinných Vánoc.

Usoudila, že ten zdvořilý manželský pár z Kanady je docela milý. Objevila se tady sice řada jiných kupců, ale nikdo z nich jí lidsky neseděl. Tahle dvojice pětačtyřicátníků si plánovala nový život daleko od krutých zim v Albertě a byla ochotná do něj i něco investovat. Nicole nepochybovala, že o vinice by se starali dobře a s láskou. Mohla by odejít s klidným svědomím. Přesně tak, tohle byli ti praví, a Nicole se v duchu modlila, aby o její vinařství skutečně stáli.

Otevřela portfolio, jež nesla v podpaží, a ukázala kanadské dvojici mapu pozemků, označené vinice, budovy, obytný dům, parkoviště. „A tohle je co?“ Pan Macintosh zapíchl špalíkovitý ukazovák do bílé plošky u západní hranice farmy.

Když Nicolin otec Starej Jack odprodával kousky farmy, aby uhradil svoje dluhy z hazardu, právě toho protáhlého pozemku se odmítal vzdát. „To je úhor,“ vysvětlila Nicole. „Půda tam je mizerná. I kdybychom ji nějakým zázrakem zavodnili, stejně by šlo o vyhozené peníze. Už pradědeček se rozhodl, že obdělávat ji nemá smysl, a od té doby je tam původní poušť. Čistě pro zajímavost, pozemek leží pod malebným kopcem, který se jmenuje Colina Sagrada – Svatý pahorek.“

„To zní romanticky,“ vydechla paní Macintoshová. „Smíme se tam podívat?“

„Ráda vás na místo zavezu.“

„Slečno Nicole!“ ozval se v dálce křik. „Slečno Nicole!“ Nicole vyhlédla z okna a spatřila hlouček dělníků zbrkle běžících k domu. Proboha! Vyděsila se a skočila ke dveřím. Copak někde hoří?

Manželé z Alberty si vyměnili nechápavý pohled, zatímco u vchodu Nicole vedla s dělníky vzrušený rozhovor.

„Cože?“ Nicole nechápavě pohlédla do obličeje vystrašeného Mexičana. „A víte to určitě?“ Muž důrazně přikývl. Honem se obrátila k hostům. „Omlouvám se.“ Zdála se nezvykle bledá, rozrušená. „Ale něco se stalo. Hned se vrátím.“

Návštěva vylekaně sledovala Nicole, jež ve spěchu odhodila portfolio a rozběhla se přes trávník za dělníky směrem k několika cihlovým a vepřovicovým stavbám, v nichž se zpracovávalo a skladovalo víno. Prolétla kvasným sklepem, lisovnou a zastavila se ve skladu, kde byly uložené sudy s ryzlinkem. Před sebou viděla díru ve stěně, pod níž se válela suť z cihel, kamenní a vrstvy prachu.

Zkameněla. Zděšením jí poklesla brada. „Panebože!“ vydechla a Mexičani se opět pokřižovali a v duchu odříkávali Ave Maria.

Nicole se zvolna, opatrně předklonila, jako by ta věc za zdí mohla vybuchnout; předem jí bylo jasné, že k tomu nedojde. Ta věc byla mrtvá, vlastně víc než mrtvá; na kostře nezůstalo ani vlákénko tkáně. Proces tlení byl už dávno ukončen, i z oděvu zbyly jen ztrouchnivělé cáry. Nicole fascinovaně zírala na obličejovou část lebky, na obří oční důlky bez očí, na zející ústa se spadlou čelistí a úděsně roztříštěnými zuby.

„Promiňte, slečno Nicole,“ ozval se José, jenž mluvil obstojně anglicky. Roztřesenou rukou ukázal na nevelkou kulatou díru těsně nad obočím lebky. „Je to… je to…?“

Nicole přikývla. „Ano, vypadá to na otvor po kulce.“ Vzhlédla k němu. „Zatelefonujte pro policii, José. Prosím.“ Snažila se působit navenek co nejklidněji, ale bála se ohlédnout po kanadské dvojici, jež se mezitím připojila k hloučku a zřejmě zírala na kostru stejně zděšeně jako všichni ostatní. Nicole by se skoro vsadila, že od plánu na koupi vinic s vinařstvím, kde došlo k tajemné vraždě a ponurému pohřbu, už stačili couvnout.

Svět jako by se zpomalil, lidé se pohybovali hlemýždím tempem a mluvili dlouze protaženými slabikami, jako by se film zasekl v přehrávači. Nicole zírala na lebku s vražednou kulkou v dutině a náhle pronesla nejdůležitější otázku svého života, němě, zato naléhavě, dokonce až naštvaně, protože dávné oběti měla náhle za zlé úpadek Schallerova vinařství: „Kdo jsi…?“

Nečekaně se v myšlenkách vrátila zpět do domu, kde nad krbem visel portrét elegantní dámy. Clara Heinze Schallerová sem do údolí přišla před víc než staletím jako mladičká novomanželka plná plánů a nadějí. A Nicole si zkusila představit, co by ta devatenáctiletá dívenka se zasněným pohledem a košíčkem plným řízků německé vinné révy, která opustila německé Porýní, řekla na konec svého vysněného vinařství – jež Kanaďané hodlají předělat na snobský podnik pro zbohatlíky – a na oběť vraždy objevenou za zdí vinného sklepa…

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Prolog