Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Láska z Orientu

Vydání první

Copyright © 2007 by Cartland Promotions

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2169. publikaci

Přeloženo z anglického originálu For Ever and Ever vydaného

nakladatelstvím Barbaracartland.com Ltd., v roce 2007

Český překlad © 2018 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2018 Martina Černá

Přebal a vazba © 2018 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0815-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0816-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Barbara Cartland

Láska z Orientu

(ukázka)

„Ta nejkrásnější hudba a literatura,

jaká kdy byla napsána, je vždy o lásce.“

Barbara Cartland

Kapitola 1.

1895

„Sbohem, mamá! Sbohem, papá!“

Viola usedavě plakala, když vhodila dvě hrsti hlíny do otevřeného hrobu, který toho rána vykopali. V tu chvíli se cítila tak naprosto osaměle, jako by tam ostatní truchlící, kteří stáli okolo ní, vůbec nebyli.

Viola Brookfieldová právě oslavila své jednadvacáté narozeniny, když se to stalo – tragický sled událostí vedoucí k tomu, že oba její rodiče přišli o život.

Jednoho jasného jarního rána vyrazili svým novým automobilem na druhé líbánky do jižní Francie.

Viola nechtěla, aby ji nechali samotnou v jejich velkém domě na Connaught Square, který byl jen pár kroků od Hyde Parku.

„Nejezděte, prosím. Budu se tu cítit opuštěně,“ prosila je úpěnlivě, zatímco majordom Morton dohlížel na nakládání zavazadel do nového motorového vozu.

„Drahoušku, nebudeme pryč dlouho – jedeme jen na týden, přivezeme ti spoustu dárků,“ řekla matka a svou dceru políbila.

„Mamá, já nestojím o dárky, byla bych raději, kdybychom zůstali spolu jako rodina.“

„Však zase budeme, jen co se vrátíme,“ odpověděl otec, za nímž se pro jeho neodolatelnou eleganci dámy otáčely.

Když automobil s nadskočením ožil a pomalu a hlučně sjel z obrubníku, Viola jim neochotně zamávala na rozloučenou.

Naposledy je viděla, když zahýbali za roh do Connaught Street. Matka jí vesele mávala dlouhým šátkem, kterým měla uvázaný klobouk kolem něžného hrdla a jehož konce vlály ve větru jako praporky na trhu. V půvabném obličeji se jí zračily radost a očekávání. Její muž se zatím plně věnoval své úloze – hleděl přímo před sebe a tvář měl staženou soustředěním.

Neohlédl se.

Viola si nepřestávala spílat za to, že na ně více nenaléhala, aby zůstali v Londýně. Protože ani jednoho z nich už nikdy nespatřila.

Světlomety vozu nebyly dost silné, aby stačily na cestu temnou francouzskou nocí, a za Nice automobil nevybral ostrou zatáčku, zřítil se z útesu a oba pasažéři zahynuli.

Vzpomínala, jak k nim onoho osudného dne přišel policista a ptal se po ní. Mortonův zoufalý výraz jí napověděl, že se stalo něco hrozného.

„Přišel za vámi zástupce zákona, slečno Violo,“ sdělil jí chvějícím se hlasem a ždímal si ruce.

Viola měla pocit, že omdlí, ale sebrala se natolik, že byla schopna dojít do dopoledního salonu. Policista se ani neposadil a zůstal stát u dveří, aby mohl kvapně odejít, jakmile jí sdělí smutnou novinu.

„Slečna Brookfieldová?“ zeptal se, když vešla do pokoje. „Obávám se, že pro vás mám špatné zprávy. Jde o vaši matku a vašeho otce.“

Viola se musela posadit, začala se jí podlamovat kolena. Sotva slyšela zbytek toho, co říkal, protože cítila jen bolest, která jí tak svírala srdce, že skoro nemohla dýchat.

Policista odešel a ona pak celou věčnost seděla v křesle. Po tvářích se jí řinuly horké slzy, sama pro sebe tiše naříkala.

Když o chvíli později vstoupil do místnosti Morton, nevěděl, co si s ní počít, a tak zavolal pro Milly, Violinu komornou.

Milly k Viole přispěchala a pomohla jí do jejího pokoje v poschodí, kde zůstala po zbytek dne, bez ustání plakala a odmítala jídlo i pití.

Na dům dosedl příkrov mlčení, okna se zakryla těžkými závěsy, které připomínaly zavřená víčka, a tak to zůstalo až do dne pohřbu.

O tři týdny později byli Brookfieldovi pochováni na hřbitově All Souls v Kensal Green.

Zástup okolo hrobu se pomalu začal rozcházet, ale Viola se odtrhnout nedokázala.

„Ještě chvilku,“ řekla své sestřenici Agnes, která k ní přistoupila a něžně ji vzala za paži. „Myslím, že nezvládnu říci poslední sbohem a odejít.“

„Mám nechat přistavit kočár na konec aleje?“ zeptala se Agnes.

„Prosím, ještě chvilku,“ žadonila Viola.

Agnes poodešla od své truchlící sestřenice a připojila se k davu, který mířil ke svým vozům.

Viola nechtěla vyměnit havarovaný automobil svých rodičů za nový a pověrčivě nyní odmítala cestovat jakýmkoli prostředkem, ve kterém nebyl zapřažen kůň.

Hřbitovem náhle zavál chladný vítr a Viola se zachvěla. Její tenká saténová pelerína ji dostatečně nechránila.

„Pojďte, slečno, kočár je tu,“ pobídla ji Milly laskavě.

Spolu s ostatním služebnictvem stála uctivě vzadu za shromážděním kolem hrobu a nyní mířili na Kensal Road na elektrickou dráhu.

„Jestli chcete, slečno, pojedu s vámi,“ nabídla se dívka.

Viola odtrhla oči od hluboké jámy. Už se na nákladné rakve s ozdobnými mosaznými držadly a střízlivými destičkami nemohla déle dívat.

„Sbohem, mamá. Sbohem, papá,“ zopakovala tiše s pocitem, jako by s nimi v té bahnité jámě zanechávala kus sama sebe.

Viola si otřela oči a zamířila za Milly k čekajícímu kočáru. Byli do něho zapřažení dva černí hřebci, zvláště vybraní pro tuto pochmurnou příležitost.

Okénka byla zahalena černými záclonkami. Viola nastoupila a byla ráda, že se dají zatáhnout a skryjí ji před zvědavými pohledy.

Posledních několik týdnů ubíhalo pomalu. Každý den se jen potloukala po domě, vzpomínala na lepší časy a tiše si pro sebe naříkala.

Každý kout jí něco připomínal, a když proto pět dní po pohřbu přišel dopis od její tety v Indii, jejímu návrhu se nijak nevzpírala.

Drahá neteři, stálo v něm.

stěží mohu uvěřit těm hrozným událostem, které se od doby, kdy jsem ti naposledy psala, staly. Když si pomyslím, že jen před měsícem jsem ti blahopřála k tvým jednadvacátým narozeninám, ruka se mi chvěje žalem.

Tvůj strýc, lord Wakefield, ani já, tvá milující teta, nenacházíme slov, která by vyjádřila náš smutek. Pomyšlení, že své drahé sestře už nikdy nepohlédnu do tváře, mne naplňuje naprostým zoufalstvím.

S tvým strýcem jsme dlouze hovořili o tom, co teď bude s tebou, a myslíme si, že by bylo nejlepší, kdyby ses přestěhovala za námi do Mandvi.

V těchto smutných časech potřebuješ být s rodinou, byla bych nerada, aby ses uchýlila jinam. Když budeme spolu, snad to zmírní náš žal.

Uvědomuji si, že cesta bude dlouhá a svízelná, ale pokud bys naši nabídku přijala, obratem, prosím, napiš a vše zařídíme tak, abychom se setkali v Bombaji a doprovodili tě na cestě na sever do Mandvi.

Tvá vroucně milující

teta Mary

„Indie,“ povzdechla si Viola. Už samotné jméno v ní vyvolávalo představu něčeho nevýslovně exotického a tajemného.

Lady Wakefieldová byla matčina starší sestra a podle vyprávění matky se do ní lord Wakefield zamiloval v podstatě na první pohled a hned vzápětí následoval sňatek.

Lord Wakefield byl velmi významnou osobou, v provincii, ve které žili, zastával místo guvernéra.Ačkoli měl místokrál na severu svého zástupce, lord Wakefield se mu nezodpovídal a svá hlášení podával místokráli osobně.

Viola lorda Wakefielda neviděla řadu let. Ačkoli teta Mary přijela před několika lety na návštěvu, když byli oba povoláni do Anglie ke dvoru, strýc Hugo ji do jejich domu na Connaught Square nedoprovázel.

„Jak moc asi zestárl?“ tázala se sama sebe. „Musí mu být alespoň padesát, protože byl mnohem starší než teta a mamá.“

Strýce Huga si pamatovala jako přísného člověka s pečlivě zastřiženým knírkem a vzpřímenou postavou. Choval se k ní však laskavě a obvykle jí nosil drobné dárky – když byla malá, její dětský pokoj byl plný vyřezávaných dřevěných slonů bohatě zdobených červenými hedvábnými střapci, které voněly kořením a zvláštními parfémy.

Viola vstala z křesla a pečlivě dopis složila. O tetině nabídce nemusela přemýšlet dlouho. Už se rozhodla, že na Connaught Square nezůstane.

Budu muset zavřít dům, pomyslela si, když kráčela k otcově pracovně, a pak je tu ještě náš dům u městečka East Cowes na ostrově Wight.

Violina matka zdědila po své neprovdané tetě rozlehlé panství, které teta Mary odmítla.

Jezdili tam, když si potřebovali odpočinout. Pyšnilo se jedněmi z nejlepších stájí na jihu Anglie a z jejich ohromného stáda skvostných zvířat si půjčovala koně dokonce sama královna Viktorie.

Koně, pomyslela si Viola, jež si náhle plně uvědomila odpovědnost, která dolehla na její mladá ramena. Co s nimi udělám, jestli pojedu do Indie?

Jantar, Sobol, Blesk a Hrom – každý z nich byl osobnost, a ona na všech dokázala jezdit. Dokonce i na svárlivém Tornádovi, kterého ani její otec nedokázal zkrotit.

Viola přešla k oknu pracovny a vyhlédla dolů na náměstí. Když roztáhla těžké závěsy, spatřila, že život běží dál jako obyčejně – kominík se svými pomocníky přecházel ulici, mlékař roznášel své zboží – avšak uvnitř čísla třicet jako by se čas zastavil.

„Mamá ani papá by nechtěli, abych tady seděla a truchlila, dokud jsem mladá a hezká,“ uvažovala. „Kolikrát si mne papá vzal stranou a říkal mi, že bych si měla užívat, než se vdám?“

Sňatek! To bylo to poslední, nač Viola myslela. Měla za sebou jen několik bezvýznamných flirtů, ze kterých nic nebylo – okouzlující kapitán královniny gardy, kterého poznala loňského léta, a Georgie Carolan, syn irského šlechtice, který jí učaroval svým zpěvným přízvukem a vybranými způsoby.

„Ne, myšlenka na sňatek minimálně v příštím roce nepřichází v úvahu. I kdyby si nějaké mé přítelkyně hledaly manžely, já se o to nebudu zajímat, i kdybych měla zůstat až do konce života starou pannou!“

Vzápětí vešla do místnosti Milly a nesla bílé plátěné šaty.

„Promiňte, slečno, ale co s nimi mám udělat? Procházela jsem váš šatník, byly až úplně vespod.“

„Nech je, prosím, obarvit načerno, Milly – tam, kam jedu, je budu potřebovat.“

Milly se na ni zvědavě podívala. „A kam pojedete, slečno?“

„Do Indie,“ vydechla Viola. „Právě jsem se rozhodla. Má teta mi napsala, pozvala mne, abych u ní bydlela.“

Milly si vzala šaty zpět a zamračila se. Jako komorná by měla jet s ní, ale Viola pochopila, že se jí ani trochu nechce.

„Nezdá se, že by tě ten nápad potěšil,“ podotkla Viola.

Dívka zčervenala a pak vykoktala: „Ale slečno, já do Indie jet nemůžu – moje matka má dost chatrné zdraví. A kdybych teď odjela, můžete si být jistá, že by ji to zabilo.“

Viola se odmlčela a na okamžik se zamyslela.

„Nebudu tě nutit, abys jela se mnou, Milly. Jestli jet nechceš, poptám se po známých, zda by pro tebe neměli místo. Mám v úmyslu dům zavřít a nechat zde jen Mortona a paní Gilksovou.“

„Kéž byste tu zůstala, slečno,“ řekla Milly a slzy jí vhrkly do očí, „byla jste na mě tak hodná.“

„A budu i nadále,“ odpověděla Viola. „Slibuji, že se postarám, abys měla kam jít – zavoláš teď, prosím, Mortona a paní Gilksovou sem nahoru? Chci jim říci o svých záměrech.“

Milly si složila šaty pod paži, učinila pukrle a zanechala Violu, aby přemýšlela nad svým rozhodnutím.

„Vždycky jsem chtěla navštívit Indii,“ řekla nahlas, „a přesně to teď také udělám!“

Morton a paní Gilksová přijali zprávu o tom, že Viola hodlá zavřít dům, dobře.

„Paní Gilksová, budete tak laskavá a zajedete se mnou do domu v Cowes, abyste mi pomohla vybrat spolehlivého člověka, který se mi o dům v mé nepřítomnosti o dům postará?“ zeptala se Viola, když jim pověděla o svých plánech.

„S radostí, slečno,“ odpověděla hospodyně.

„A Mortone, pokud se někdy rozhodnu vrátit, napíšu vám o tom, abyste mohl najmout nové služebnictvo. Prozatím očekávám, že vy a paní Gilksová po mém odjezdu zůstanete zde a dohlédnete, aby bylo o dům dobře postaráno.“

Viola žasla, jak chladnokrevně si se vším poradila. Ještě před nedávnem neměla vůbec žádné starosti, ta nehoda ale všechno změnila.

Jakmile propustila Mortona a paní Gilksovou, posadila se, aby napsala tetě, že do Indie ráda přijede, a požádala ji, aby jí zařídila cestu z Bombaje do Mandvi.

„Tak a je to,“ zamumlala, když na obálku odhodlaně napsala adresu.

Příštích několik týdnů uplynulo v horečné aktivitě. Viola navštívila mnoho přátel a část rodiny, která žila v Londýně. Sestřenice Agnes byla z jejího odjezdu celá bez sebe.

„Můj bratr, Albie, má přítele, který slouží v Mandvi – je to hrabě z Devonportu –, musíš ho navštívit, když tam budeš. Řeknu Albiemu, aby ti napsal průvodní dopis.“

Viola zrudla – návštěva cizího gentlemana ji ani trochu nelákala.

„Ale ne, ničeho se neboj. Žije u našich přátel, takže bude v pořádku za ním zajít,“ řekla Agnes. V tu chvíli si uvědomila, že působí jako dohazovačka. „Chtěla jsem jen říci, že by bylo pěkné, kdyby sis v Indii našla nějaké přátele. Slyšela jsem, že se tam člověk může cítit osaměle.“

„Děkuji ti, Agnes, jsi laskavá, že na mne tak myslíš,“ odpověděla Viola vděčně. „Budete mi všichni moc chybět – a budu vděčná za vlídnou tvář. A co tam dělá?“

„Něco pro vládu. Albie mi o tom nechce nic říci. Zřejmě je to strašlivě tajné. Vím ale, že Albie ho má hrozně rád a říká, že je to dobrý člověk.“

Viola začínala být na toho tajemného hraběte zvědavá.

Když odcházela zpět na Connaught Square, Agnes ji vroucně objala.

„Slib mi, že mi budeš často psát,“ řekla a hlas se jí chvěl dojetím. „Budeš mi chybět.“

Když její kočár vyrazil podél říčky Serpentine, Viola se ještě naposledy dlouze ohlédla.

„Za pár dní vyrazím vstříc novému životu a tohle vše bude pouhou vzpomínkou, říkala si.“

Otevřela kabelku a prohlédla si lístek papíru, na kterém byla napsána indická adresa hraběte z Devonportu.

„Jaký asi bude,“ přemítala, „doufám, že to bude příjemný společník.“

Brzy se rozbřeskl den, kdy měla započít její dlouhá cesta do Indie.

Morton jí zamluvil pěknou kajutu na parníku, který vyplouval ze Southamptonu do Bombaje.

Viola měla radost, protože to znamenalo, že bude moci před odjezdem ještě naposledy navštívit dům v Cowes.

Jak bylo domluveno, paní Gilksová ji doprovodila vlakem do Portsmouthu a odtamtud se přeplavili přes úžinu Solent do přímořského města Ryde.

U vstupu na molo na ně čekal kočár s erbem Brookfieldových.

Když vyšplhala nahoru a obklopilo ji známé prostředí, měla slzy na krajíčku.

O hodinu později vystoupila před zámkem v East Cowes. Výhled přes Solent ji vždycky uklidňoval, ale dnes ji zaplavil smutek.

Paní Gilksová vešla do domu, zatímco Viola zamířila ke stájím. Těšila se, že uvidí Jantara, Tornáda a všechny ostatní.

Když Viola vešla na stájový dvůr, vrchní podkoní Bartoloměj vzhlédl od sady hřebelcovacích kartáčů.

„Slečno Violo,“ zvolal a odložil je. „Pojďte sem, děvče – všem je nám tak líto vaší matky a otce.“

Podkoní si s etiketou či s tím, jaké chování je považované za správné, hlavu nelámal. Prostě přišel k Viole a položil jí svou velkou ruku na rameno.

„Byli to dobří lidé,“ pokračoval, „a moc nám chybí.“

„Děkuji,“ zašeptala Viola hlasem ochraptělým dojetím, „i mně moc chybí. Obávám se, že nebudu mít čas vyjet si na Tornádovi, protože se zdržím pouze přes noc. Má loď odplouvá zítra během večerního přílivu.“

„Říkali mi, že máte namířeno do Indie.“

„Je to tak, Bartoloměji. Doufám, že budete o koně pečovat jako o své vlastní děti.“

Nechala ho, aby se věnoval své práci, a zabočila do bloku stájí. Tolik milovala vůni slámy a kůže.

Doufám, že v Indii budu moci jezdit, pomyslela si. Mamá přece říkávala, jak ráda se teta Mary projíždí na koni, a tak mi snad mí koně nebudou tolik chybět.

Tornádo byl ve svém stání a spokojeně se natahoval po balíku slámy.

Viola na něho tiše zavolala a velký kaštanový hřebec si odfrkl a pomalu vykročil ke dveřím. Pohladila ho po svalnatém krku a nasála jeho vůni.

„Mrzí mě, že tě dnes nemohu vzít ven, chlapče,“ zašeptala. „Asi se teď nějaký čas neuvidíme, tak buď hodný a neubližuj ostatním, slyšíš?“

Kůň si opět odfrkl a pokýval hlavou, jako by rozuměl každému slovu. Viola ho jen nerada opouštěla – víc než kteréhokoli jiného.

Otočila se a zamířila přes dvůr zpátky k domu. Vklouzla dovnitř kuchyňskými dveřmi a vylekala paní Gilksovou, která si povídala s hospodyní, paní Millerovou.

Obě udělaly pukrle a Viola kolem nich prošla a zamířila do salonu. Uvnitř tiše tikaly hodiny a vládl tam klid jako vždycky.

Vlastně to vypadalo právě tak, jako když rodina po Vánocích odjela.

Viola stála u krbu a dívala se na prázdný rošt – vzpomněla si, jak její matka zpívala a hrála na piano a otec ji doprovázel svým pěkným basem.

Když se dívala na svůj obraz v mahagonovém zrcadle, které viselo nad krbovou římsou, vhrkly jí do hnědých očí slzy.

I uplakaná byla Viola krásná. Husté plavé vlasy měla stažené do volného drdolu a uvolněné pramínky jí lemovaly hezký obličej.

Viola hleděla do svých vlastních očí, ve kterých se jasně zračilo její zlomené srdce.

Náhle za ní kdosi zakašlal a ona sebou trhla. Prudce se otočila a spatřila paní Gilksovou se svazkem papírů v ruce.

„Nerada vás ruším, slečno, ale právě dorazil váš pas a cestovní dokumenty.“

„Takže jsem doopravdy na cestě,“ řekla tichým hlasem, když na pas pohlédla. Byla v něm její fotografie, ale nepoznávala se. Pocházela z roku, kdy ji rodiče vzali na prázdniny do jižní Francie.

Nyní mířila na východ, do země, o které toho mnoho nevěděla. Neměla tušení, jakým jazykem se tam mluví ani jaké tam panují zvyky.

„Děkuji, paní Gilksová. Dnes se navečeřím ve svém pokoji, protože zítra budeme mít spoustu práce, než má loď vypluje ze Southamptonu.“

Hospodyně odešla a Viola se posadila k pianu. Prsty jí bezmyšlenkovitě běhaly po klávesách a pak se rozhodla, že zajde do knihovny a najde tam atlas, aby se podívala, kudy pojede.

V knihovně Viola vyšplhala po dřevěných schůdcích k polici, na které byla mapa Asie. Sundala jeden ze svazků vázaných v rudé kůži, sfoukla prach a odnesla si ho ke stolu. Stránky byly zažloutlé věkem, ale mapy byly stále čisté a zřetelné.

Prstem si ukazovala trasu z Bombaje na pobřeží Kačského zálivu.

„Mandvi, Mandvi,“ opakovala si pro sebe.

Nakonec to našla.

„Zdá se, že je to z Bombaje daleko, takže asi pojedeme vlakem.“

Její strýc vyprávěl příběhy o indických železnicích, kde se s cestujícími mačkají dokonce i prasata a kozy. Viola přemýšlela, jestli se něco takového může přihodit i v první třídě, a zachvěla se. Nijak nestála o to, sedět celou dlouhou cestu do Mandvi vedle kozy!

Zavřela knihu a náhle ji zaplavila vlna úzkosti. Matka a otec jí chyběli víc než kdy jindy a všechno jí připadalo tak obtížné. Dříve tak bezstarostná, přijala nyní velkou odpovědnost – a neměla se na koho obrátit.

„Kéž by tu byli mamá a papá,“ pronesla toho dne už posté. „Kéž by to všechno byl jen zlý sen a oni se náhle živí a zdraví objevili ve dveřích.“

Představa dlouhé cesty po moři v ní vyvolávala nepříjemné pocity. Byla by ráda jela s Milly, ale dívka jasně řekla, že s ní nepojede, a odešla pracovat k sestřenici Agnes.

Bylo to ideální řešení, ale Viole přesto její služtička s legračním chováním a obratnými prsty chyběla. Když odcházela, obdarovala Violu sadou háčkovaných kapesníčků – „na cestu“, jak řekla.

Když vyšla z knihovny, uviděla Viola v hale naskládanou hromadu kufrů. Na všech kožených cedulkách stálo – „Slečna Viola Brookfieldová, Mandvi via Bombaj, Indie“.

„Pořád nemohu uvěřit, že zítra odjíždím.“

Přejela rukama po hladkých kožených zavazadlech. Měla odjet poledním trajektem do Portsmouthu a loď do Indie měla vyplout v pět hodin odpoledne.

Cesta na Východ zabere několik týdnů.

Kdybych alespoň neměla takový strach, pomyslela si Viola, když zamířila ke schodišti do svého pokoje, ale své rozhodnutí už nezměním.

Viola toho dne večeřela sama ve svém pokoji a brzy se odebrala na lože. Příštího rána se vzbudila dřív, než jí komorná přinesla podnos s čajem, a po snídani se šla naposledy projít do zahrady.

Po brzkém obědě si Viola posbírala věci a připravila se k odjezdu. Když dávala sbohem paní Gilksové, neubránila se slzám.

„Prosím vás, dávejte na sebe dobrý pozor, slečno,“ řekla hospodyně láskyplně. „Pán a paní na vás jistě shlížejí z nebe. Dohlédnou, aby se vám nic nestalo.“

Viola měla tak stažené hrdlo, že nedokázala odpovědět. Paní Gilksová sloužila u Brookfieldů už od jejího narození.

Je pro mne skoro jako člen rodiny, pomyslela si Viola, když čekala, než před vchod přistaví kočár.

Snažila se neohlížet, když odjížděla, ale nedokázala to.

„Můj starý život je u konce,“ zašeptala se slzami v očích.

O několik hodin později si v Southamptonu prohlížela ohromný parník, který ji měl odvézt do Indie. Všude kolem bylo plno lidí, ale ona se přesto cítila tak osamělá.

Nalodila se a zavedli ji do její kajuty.

Viola nevyšla na palubu, když loď vyplouvala z doku. Nechtěla se dívat, jak cestující mávají svým milovaným, kteří jim to z nábřeží vroucně oplácejí.

Tiše si sedla na postel a po chvíli uslyšela pod nohama zaburácení motorů.

„Sbohem, Anglie. Jestlipak tě ještě někdy uvidím?“ šeptala si, když si loď razila hlubokou brázdu mořem na své cestě ze southamptonských doků.

Kapitola 2.

Cesta do Indie byla právě tak dlouhá, jak Viola předpokládala.

Prvních pár dní trpěla příšernou mořskou nemocí a musela zůstat ve své kajutě. Když se jí ulevilo, zvykla si zrána procházet se po palubě – přestože musela pravidelně odrážet nevítanou pozornost různých mladých gentlemanů. Nakonec se jí ujala laskavá vdova, která cestovala s mladou společnicí, a tak si s ní většinu času povídala a hrála whist.

Po cestě kotvili v mnoha zajímavých přístavech a Violu nadchly pamětihodnosti, které spatřila.

Když její nové přítelkyně opustily v Bombaji loď, aby přestoupily na vlak do Dillí, Viola plakala skoro stejně, jako když odjížděla z Anglie.

Jakmile dívka vystoupila z lodi na indickou půdu, na její smysly zaútočily exoticky krásné památky a vůně. Ačkoli si postupně zvykala na horko, které v Indii panovalo, když se záhy po přistání loudala nábřežím k přístavní kanceláři, kde se měla setkat s doprovodem od tety Mary, stále si připadala, jako by vstoupila do zapařené kuchyně.

Kdybych nevěděla jistě, že jsem vzhůru, přísahala bych, že je to jen živý sen, přemítala Viola, když se proplétala mezi dobytkem, volně se potulujícím bez poháněče, a malými děti, které spoře oděné pobíhaly sem a tam.

Společník, který měl Violu doprovázet na cestě, seděl v přístavní kanceláři na dřevěné lavici a čekal na ni.

Byl to malý, upravený muž, který působil dojmem, že strávil nějaký čas v armádě.

„Slečna Brookfieldová?“ zeptal se s lehkým skotským přízvukem. „Já jsem George MacDonald. Vaše teta mne poslala, abych vás doprovodil do Mandvi. Měla jste dobrou cestu?“

Viola si přejela rukou po čele – v kanceláři bylo hodně lidí a v černých hedvábných šatech jí bylo hrozné horko.

„Velice zajímavou, děkuji. Ačkoli musím přiznat, že jsem ráda, že zase stojím na pevné zemi.“

„Zařídil jsem, aby vaše zavazadla poslali napřed,“ oznámil jí pan MacDonald, „teta vám jistě řekla, co vás tu čeká.“

„To ano, ale na všechno se připravit nedá!“

George MacDonald se pro sebe zasmál a pak chápavě přikývl. „Ano, to si myslí většina lidí, když poprvé přijedou do Indie. Je to tu zkrátka docela jiné než v Anglii.“

Vzápětí vběhl dovnitř mladý indický hoch a řekl mu něco, čemu Viola nerozuměla. Ohromilo ji, když mu MacDonald odpověděl stejnou řečí.

„Jakým jazykem jste to mluvil?“

„Hindštinou, ale na subkontinentu se mluví mnoha různými dialekty. V Mandvi se mluví gudžarátsky a kačsky.“

„Je obtížné je pochytit?“

Pan MacDonald se opět vlídně zasmál. „Ty jazyky se zcela liší od všeho, co jste kdy slyšela,“ řekl. „Pojďme však, musíme se vydat na stanici, kde započne další část naší cesty, neboť přímý vlak do Mandvi jezdí jen jednou denně.“

Vyvedl Violu ven k čekajícímu kočáru a dívce se ulevilo při zjištění, že motorová vozidla se do Indie ještě nedostala.

Parní lokomotiva chrlila kouř, když nastupovali do vagonu první třídy.

Viole připadalo neskutečné, že se v ostatních vagonech mačkala zvířata spolu s lidmi a že se lidé dokonce zavěšovali na střechu!

Dívka si povzdechla. Byla tak unavená – a čekala je ještě dlouhá cesta. Její putování jí začínalo připadat jako hrozivá noční můra, z níž se ne a ne probudit.

Do Mandvi dorazili o tři dny později unavení, žízniví a zaprášení.

Viola měla špinavé vlasy, byly cítit mourem, který vnikal do vlaku okny. Od příjezdu do Bombaje se neměla kde umýt, tolik toužila po mýdle a čistém povlečení!

Čekala na peronu, zatímco pan MacDonald kačsky hovořil s přednostou stanice. Vrátil se k ní s širokým úsměvem na tváři.

„Pan Methi říká, že vaše zavazadla dorazila včera a že je již nechali dovézt do domu,“ řekl a skoro zářil. „To se v Indii nestává často.“

„Díky bohu. Bála jsem se, že skončí v Dillí!“

„Pojďte, lord Wakefield pro nás poslal kočár, čeká venku.“ Ukázal k východu a Viola se záhy ocitla v tlačenici lidí, kteří se snažili procpat úzkou dřevěnou brankou.

Ind v livreji trpělivě stál vedle nádherného kočáru. Je trochu staromódní, pomyslela si Viola, avšak lord a lady Wakefieldovi žili v Indii už téměř třiadvacet let.

„Vítejte v Mandvi, memsahib,“ řekl Ind a uklonil se. Je to ještě chlapec – nebude mu více než devatenáct, pomyslela si Viola. Měl hezký profil a vřelé hnědé oči.

„Jak daleko pojedeme?“ zeptala se Viola, když se k ní pan MacDonald posadil do otevřeného kočáru.

„Budeme tam asi tak za deset minut,“ odpověděl.

Po krátké jízdě projel kočár zdobenou bránou a pokračoval po příjezdové cestě lemované stromy, které byly obtěžkány plody, jaké Viola dosud nespatřila.

Dům byl dlouhý a nízký, měl jen jedno poschodí, pěknou verandu a zahradu plnou ohromných exotických květin.

„Violo! Violo!“

Byla to teta Mary. Viola seskočila z kočáru a teta se k ní rozběhla.

„Drahoušku. Nemůžu uvěřit, že jsi tady.“

Teta plakala štěstím a svírala Violu tak pevně, že skoro nemohla dýchat. Pak ji teta Mary pustila a dlouze se na svoji neteř zadívala.

„Jsi celá tvoje matka, když byla ve tvém věku,“ zvolala a otírala si slzy. „Tvá ubohá, drahá matka.“

Najednou si Viola všimla vysokého muže, který stál kousek za tetou. Byl to její strýc – ale tvářil se tak rozpačitě, jako by tam vůbec nechtěl být.

Viola zalapala po dechu – byl to docela jiný člověk, než kterého si pamatovala z doby, kdy jí bylo dvanáct let. Kam se poděl ten přátelský strýček, který ji zahrnoval dárky a nazýval ji svou oblíbenkyní?

„Strýčku Hugo?“ řekla nejistě. Nevěděla, jestli ho má obejmout.

„Vítej do našeho domu,“ přivítal ji potichu.

„Hugo, to je všechno, co jí řekneš? Přijela za námi přes půl světa. Nevšímej si ho, pořád musí myslet na ty ruské nesmysly,“ zasáhla teta a zavěsila se do Violy.

„Jaké ruské nesmysly?“ zeptala se Viola vystrašeně.

„Ale s tím si nemusíš dělat starosti. Občas máme trochu potíže s Rusy, kteří se snaží překročit hranice Afghánistánu. Jsou odsud víc než tisíc mil, takže se opravdu není čeho bát.“

„Nevěděla jsem, že Rusko je tak blízko.“

„Aby se dostali do Indie, museli by projít Turkmenistánem i Afghánistánem. Opravdu to není nic vážného, věř mi.“

Violu to přesto znepokojilo. Na lodi zaslechla cosi o Velké hře mezi Indií a Ruskem, ale nechápala, o co jde, a tak tomu nevěnovala pozornost.

Až se tu zabydlím, zeptám se na to strýčka Huga, pomyslela si, když šli do domu.

Viola si všimla, že se strýc se zvláštním výrazem ve tváři zastavil u dveří do haly.

„Celá její matka,“ zaslechla, jak si mumlá, když prošla kolem něho. Mluvil tak tiše, že ho sotva slyšela.

Table of Contents

copyright

titul

Motto

Kapitola 1.

Kapitola 2.