Přeložila:

JIŘINA STÁRKOVÁ

Anna Day: Fandom

Vydání první

Copyright © Anna Day 2018

From an original idea by Angela McCann © The Big Idea Competition Limited

All character and place names used in this book are © ANNA DAY © 2018 and cannot be used without permission

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2170. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Fandom vydaného nakladatelstvím

The Chicken House, 2 Palmer St, Frome, Somerset, BA11 1DS, UK

v roce 2018

Český překlad © 2018 Jiřina Stárková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Helen Crawford-White

Thorn image © Colleen Farrell / Arcangel

Přebal a vazba © Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0818-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0819-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Anna Day

FANDOM

(ukázka)

Pro Ellie a Charlieho

PROLOG

Přesně ode dneška za týden budu viset.

Budu viset pro své přátele, svou rodinu, především však pro lásku. Ta ušlechtilá idea mi kupodivu přináší jen skrovnou útěchu, když si představím, jak se mi stahuje smyčka kolem krku, chodidla marně hledají pevnou zem, nohy kopou do stran… tančí ve vzduchu.

Ještě dopoledne jsem nic netušila. Dopoledne jsem byla na comic conu, nadechovala se vůně hot dogů a potu a parfému, intenzivně vnímala pestrobarevné kostýmy, záblesky foťáků, basové bubny a housle. A včera jsem byla ve škole a vyšilovala kvůli hloupé prezentaci v hodině literatury a přála si, abych byla v jiném světě.

Ale pozor na to, co si přejete, protože někdy se skutečnost děsně zvrtne.

1. kapitola

Když vstávám ze židle, zjistím, že se mi maxisukně přilepila ke stehnům. Nenápadně stáhnu bavlněnou tkaninu z kůže.

„Jdi na to,“ zašeptá Katie.

Neodpovím. Proč jen jsem si tu pitomou prezentaci brala dobrovolně? Veřejný projev rozhodně není mojí silnou stránkou. Po pravdě, cokoli veřejného není mojí silnou stránkou.

„Spusť, až budeš připravená, Violet,“ řekne slečna Thompsonová.

Naposledy zatáhnu za sukni a pomalu kráčím před třídu. Najednou si připadám strašně mrňavá, jako by moji spolužáci měli k očím připojené zmenšovací paprsky. Smrsknutá Violet. To mě rozesměje – teď jsem vykolejená a k tomu nervózní jako nikdy.

Slečna Thompsonová se na mě usměje od rozviklaného pultíku katedry. „Takže, Violet, vyprávěj nám o svém oblíbeném románu, jímž je…?“

„Šibeniční tanec od Sally Kingové,“ odpovím.

Kluci v zadní řadě týmově zaúpí. Ale zklamání jen předstírají. Před necelým rokem, na premiéře filmové verze, jsem je viděla v kině a vzpomínám si, že ze sálu vycházeli s podezřele zarudlýma očima.

Zhluboka se nadechnu a spustím.

„Před dávnými časy žila rasa známá jako lidé.

Lidé byli chytří a ctižádostiví, ale také nenasytní. A nenasytnost se projevila i v neustále se stupňující posedlosti po dokonalosti – po dokonalém těle a životě, po dokonalé inteligenci. Na přelomu jednadvacátého století vyvrcholila jejich touha po bezchybnosti první generací geneticky vylepšených jedinců.“

Dramaticky se odmlčím a rozhlédnu se po třídě. Doufala jsem, že všichni budou fascinovaní, uchvácení, ale vypadá to, že napůl spí.

„Gem. Geneticky modifikovaný člověk. Vysoký, silný, pohledný. Inteligenční kvocient nad 130. Netrvalo dlouho a Gemové přesídlili do malebné krajiny zvané Pastviny, na idylický venkov bez zločinnosti a nemocí.“

Přešlápnu z nohy na nohu, odhrnu si vlasy z očí a myšlenku, že ze sebe dělám totálního blbečka, vykážu do temné, nepoužívané části svého mozku.

„Ale co geneticky nevylepšení lidé? Normální muži a ženy jako vy a já? Začalo se jím říkat Impové, imperfektní. Zavření ve starých, chátrajících městech, v Londýně, Manchesteru, Paříži, Moskvě, prolezlých chorobami a zločinem, uvěznění za kilometry kroutících se městských zdí a ubití k poslušnosti. Na Pastviny měli přístup jen ti silnější a schopnější Impové, kteří sloužili Gemům jako otroci.

Výraz ‚člověk‘ zmizel ze slovníku… stal se zapovězený.

Existovali jenom Gemové a Impové–“

„Takže já jsem Imp,“ vpadl do mého proslovu Ryan Bell ze zadní lavice. „To naznačuješ?“

Skvělý. To mi ještě scházelo – provokatér. Zamrzí mě, že nemám kuráž poznamenat, že to určitě už dávno ví, když celé dvě hodiny filmu proseděl s papírovým kapesníkem přitisknutým na nose.

„Sklapni, idiote,“ sykne na něj Katie a prudce se k němu otočí. Její rezavé polodlouhé mikádo přitom opíše bezchybný oblouk. Do tváře jí nevidím, ale vím, že mu uštědřila ten pohled. Ten, při kterém přimhouří hráškově zelené oči a stiskne rty k sobě.

„Na mně není nic nedokonalýho,“ ohradí se Ryan.

Katie vydá zvláštní zvuk, něco mezi smíchem a zakašláním.

Slečna Thompsonová svraští čelo. „Myslím, že Violet naznačuje, že my všichni jsme Impové, Ryane. Pokud nejsi nadčlověk z budoucnosti – o čemž silně pochybuji.“

Hluboký nádech. Kašlu na zdřevěnělé rty.

„Aby si pojistili trvalé podvolení Impů, Gemové se každý týden shromáždili ve velkém Koloseu, kde při podívané nazvané Šibeniční tanec nechali pár Impů oběsit. Ale někteří Impové se odmítli smířit se svým osudem a vytvořili skupinu rebelů, odhodlaných prosadit základní práva. Vůdce povstalců se jmenoval Thorn.“

Prolistuju papíry a najdu jeho fotku. Přesněji kopii fotky. Slečna Thompsonová mi ji odlepí z upocených prstů a připíchne na stěnu. Thornova podoba vůbec nevystihuje jeho schopnosti a energii. Zmenšený vypadá jen jako akční postavička piráta, od hlavy k patě v černé kůži, přes ostře řezaný obličej pásku na oko.

„Thorn zosnoval důmyslnou akci, jejímž cílem bylo získat vládní tajemství Gemů, a svým dvěma spolehlivým pobočníkům uložil, ať vyhledají schopnou mladou Impku.

A tak pro svou věc přesvědčili Rose.“

Rose. Hrdinka příběhu. Vášnivá, impulzivní, odvážná. Den co den, bez výjimky, toužím být jako ona. A zatím dopadám takhle…

Vášnivá: Mám přezdívku Panenská Violet.

Impulzivní: Nad touhle prezentací jsem strávila dva dny.

Odvážná: Začíná se mi potit obličej.

Ve skutečnosti máme společnou jenom světlou pleť a stejný vkus na chlapy.

Kývnu na slečnu Thompsonovou, ta přejde k interaktivní tabuli a spustí klip z YouTube – úvodní scénu filmu. Kamera najede na detail Rose, která šplhá po vnější zdi Kolosea. Vypadá úchvatně, dlouhé tmavé vlasy jí splývají po zádech. Vrcholu hradby dosáhne za zvuku houslového crescenda.

Kamera švenkne na diváky uvnitř amfiteátru. Na dav Gemů s půvabnými tvářemi zkřivenými touhou po krvi Impů. Popravčí přivádějí na dřevěné pódium devět odsouzených, navlékají jim smyčku kolem krku. Vím, že do jejich osvobození zbývají pouhé okamžiky, přesto se mi žaludek sevře úzkostí. Vrhnu pohled na své spolužáky. Tváří se zaujatě, jako by to fakt baštili. V koutcích úst mi zacuká úsměv.

Na obrovské obrazovce za šibenicí se objeví prezident Gemů a odříkává odsouzencům jejich údajné zločiny: krádež, znásilnění, vražda. Kamera se vrací k Rose, jíž vítr vhání vlasy do očí. Ví, že odsouzení Impové jsou vinni jen chudobou a hladem. Z opasku vytáhne granát, letmo se jím dotkne rtů a pak ho mrští přes shromáždění pod sebou.

Klip končí těsně před výbuchem.

Otočím se ke spolužákům, povzbuzená jejich náhlým zájmem.

„Zatímco puma odlákala pozornost Gemů, povstalci zahájili záchrannou akci a všechny Impy osvobodili. Rose se nepozorovaně spustila zpátky po zdi. Pověst mezi rebely měla zajištěnou.

A tak ji Thorn pověřil zatím nejnebezpečnějším posláním, jaké kdy povstalci uskutečnili: Misí Harper. Rose pronikla na Harperovo panství uprostřed Pastvin a vydávala se za otrokyni pána domu, Jeremyho Harpera, vlivného vládního úředníka. Hned první den se seznámila s jeho synem, z kterého měla podle plánu přísně tajné informace vymámit.

Jeremyho syn se jmenoval Willow.“

Willow. Hlavní důvod, proč toužím být Rose. A i když se mi ještě chvějí ruce, jak žilami proudí zbytky adrenalinu, sevřu v prstech jeho fotografii a zvednu ji do výšky, aby na ni třída viděla. Nesnesu totiž pomyšlení, že mu paní Thompsonová propíchne napínáčkem jeho dokonalé rysy – karamelově snědou pleť a výrazné lícní kosti. Slyším, jak pár dívek vzdychne a někdo vyhekne „sexy“; následuje mnohohlasé zahihňání. S majetnickým pocitem vrátím fotku mezi své poznámky.

„Špehování a vztah s Gemem: dva těžké zločiny, jež stojí život každého Impa, který má tu smůlu, že je přistižený při činu. Ale Willow byl velkorysý a k tomu pohledný – a Rose si co nevidět uvědomila, že ji nejvíc ze všeho ohrožují city, které vůči němu chová. Nedokázala ho zradit a z panství uprchla, aniž mu prozradila svoji skutečnou totožnost. Vrátila se do města Impů a Thornovi oznámila, že se Mise Harper nezdařila –“

„Nuda,“ prohlásí Ryan.

„Ryane!“ houkne na něj slečna Thompsonová. „Přestaň vyrušovat. Od žáka čtvrtého ročníku střední školy očekávám vyšší úroveň.“ Otočí hlavu ke mně a usměje se. „Mám pocit, že jsme dospěli do poloviny příběhu a k rozhodujícímu okamžiku. Je to tak, Violet?“

Přikývnu. „Rose z panství utekla proto, aby Willowa ochránila. Dala mu přednost před povstalci a zvolila lásku.“

„Ano. Další příklad toho, jak se současné romány pořád drží klasické dějové linky. Pokračuj, prosím.“

„Willow se převlékl za Impa a sledoval Rose přes celé město v zoufalé snaze získat ji zpět. Rebelové ho ale dopadli a on se dověděl o Rosině původním plánu i chystané zradě. To mu zlomilo srdce. Nadto se ocitl v zajetí a ztratil veškerou naději.

Rose ho však ujistila, že ho upřímně miluje, společně se jim podařilo od rebelů utéct a rozhodli se, že začnou nový život na druhém, bezpečném břehu řeky.

Ale někdy není láska všemocná.

Gemové je vyslídili, Rose obvinili ze svedení nevinného mladíka nadřazené kasty a odsoudili ji k Šibeničnímu tanci.“

Další klip z YouTube. Rose znovu při Šibeničním tanci, ale tentokrát stojí na lešení v čele Kolosea s oprátkou na krku a dav Gemů volá po její krvi.

„Zadržte!“ Na prkna se vyhoupne Willow. „Jsem Willow Harper. A Impka, kterou chcete oběsit, má jméno. Rose. A je to ta nejstatečnější a nejlaskavější osoba, jakou jsem kdy poznal. Impka, nebo Gemka, je to lidská bytost. Není svůdkyně ani zločinec. Je moje nejlepší přítelkyně. A já ji nade všechno miluju.“ Zadívá se do její odhodlané tváře. „Miluju tě, Rose.“

„Taky tě miluju!“ vykřikne Rose.

Vím, co se stane, jak bych to nevěděla, a stejně cítím na spodních řasách tíhu slz a v nitru nepřekonatelnou touhu hmátnout do dvourozměrného výjevu a provaz odříznout.

Propadliště pod Rosinýma nohama se otevře. Její tělo padá a nohy sebou zmítají, kroutí se a kopou při jejím posledním tanci.

Klip končí. Nikdo ani nehlesne.

Slečna Thompsonová konečně prolomí ticho. „Autorce se podařilo vytvořit nádherné emocionální vyvrcholení. Ale příběh má určitě nějaké rozřešení.“

Krátce kývnu a nalistuju poslední stránku zmuchlaných poznámek.

„Willow držel v náruči Rosino bezvládné tělo a slzami zkrápěl její obličej. Spílal Gemům, že připustili, aby vládou posvěcená vražda byla dokonaná, a požádal je, aby se k němu přidali. Tragický výjev zapůsobil na Gemy natolik, že šibenici strhli.

Šibeniční tanec byl konečně zakázaný.

Rosina smrt rozpoutala revoluci.

A Impové a Gemové si zase začali říkat lidé.“

Závěrečná slova jako by pohltily okolní stěny a mně se kdovíjak podaří polknout, i když mám sucho v ústech. A zase ticho. Škoda že tady není Alice. Roztleskala by se, nadšeně by pokřikovala a volala „opakovat“… a všichni by se k ní připojili.

Na okamžik zachytím Katiin pohled. Mrkne na mě. Není to sice ten druh veřejné podpory, v jaký jsem doufala, ale i tak mě zahřeje u srdce.

„Děkuji, Violet.“ Slečna Thompsonová se na mě zadívá přes obroučku brýlí. „To byla velmi zdařilá prezentace.“

„Díky. Chtěla jsem tu knihu interpretovat co nejlíp.“

Slečna Thompsonová se usměje. „Poznala jsem to podle barvitosti, kterou jsi do toho vložila. Jednou z tebe budeme mít spisovatelku.“

Samou radostí se začervenám. Psaní bylo vždycky Alicina doména – já se do ní zatím neodvážila vstoupit, až teď. „Děkuju, slečno Thompsonová.“

Mazánek. Vlezdoprdelka. Sykot ze zadních řad.

Posadím se zpátky na židli. Katie do mě šťouchne a zašeptá: „Bylo to fakt dobrý.“ Ale já pořád slyším Ryana a jeho nohsledy, jak se řehtají, jak splývají ostré hrany jejich slov, a cítím, že mi zase hoří tváře a zmocňuje se mě neklid… a ty zatracené poznámky se mi ustavičně lepí k dlaním. Rose by to takhle nevykolejilo. Nechám vlasy volně spadnout přes obličej, kde vytvoří tmavý, zvlněný štít.

„Tak to bychom měli,“ prohlásí slečna Thompsonová. „Vyslechli jsme prezentaci tří velice rozdílných románů, přesto si jejich děj zachovává zhruba stejnou stavbu.“

Řinčení zvonku provází spěšné skládání učebnic, psacích potřeb a batohů.

Katie mi odlepí ze zvlhlých rukou list papíru. „Ty máš tu knížku vážně děsně ráda.“

„To si piš.“

„Mělas vidět svůj obličej, když jsi mluvila o Willowovi.“

„To je jen můj obličej.“

Zakmitá řasami. „Willow byl velkorysý a pohledný a Violet – pardon, chci říct Rose – si záhy uvědomila, že největším nebezpečím jsou její rozbouřené hormony.“ Našpulí rty a přitom se jí prodlouží pihy na nose.

„Přestaň.“ Katie mě vždycky dokáže rozesmát. Pomalu mě opouští napětí a konečně jsem schopná nacpat potrhané poznámky do tašky. Katie se přestěhovala z Liverpoolu do Londýna teprve loni v létě, takže ji neznám dlouho, ale okamžitě jsme pocítily vzájemné spojenectví. Má smysl pro suchý humor a používá mraky takových těch rozpustilých hrubých výrazů jako „hulibrk“ a „šulín“. Má nepatrný, ledabylý liverpoolský přízvuk, díky němuž se zdá, že za všech okolností stojí nohama na zemi. Můj táta ji jednou nazval „solí země“. A přitom vypadá jako hrdinka románů Jane Austenové, obličej má jako panenka a světle zrzavé vlasy… A dokonce hraje na cello. Já hraju jen na Xbox.

„Z Bella si nic nedělej. Jede po tobě,“ ujistí mě.

„To určitě. Jen kolem sebe kope, protože jsme ho loni s Alice načapaly v kině, jak bulí.“

Odhrne si vlasy z čela. „Nesmysl. Dobře víš, že jsi děsně sexy.“

Zasměju se. „Jasně. Po té trapárně se potím jako myš.“

„Jen proto, že neměříš metr osmdesát a nejsi blondýna jako někdo.“

Naráží na Alice. Neodpovím. Není to fér, když vaše nejlepší kamarádka vypadá jako budoucí britská topmodelka. V hrudi mi vyklíčí semínko závisti; dostanu na sebe vztek. Na chodbě se vmísíme do proudu studentů spěchajících domů.

Změním téma. „Nechce se mi věřit, že jsi Šibeniční tanec ještě nečetla. Je to jako iniciační rituál.“ Můj hlas se ztrácí ve všeobecné vřavě a zase si připadám malá a nicotná.

„Po té tvojí prezentaci už ani nemusím. Měla bys mi předhodit nějaký spoiler.“

„Ani jsi neviděla film.“

„Jak jsem řekla. Spoiler.“

Prodíráme se skupinkou holek z prváku, které zřejmě neznají nepsané pravidlo, že se čtvrťákům mají klidit z cesty.

Šlápnu na špičku blonďaté holce. Samo sebou „omylem“. „Tak jo. Russelovi je ta role šitá na míru.“ Mám na mysli Russella Jonese, filmového představitele Willowa.

„Vážně? Tos mi nikdy neřekla. Alice je tady.“ Úsměv na rtech jí ani na okamžik nezakolísá, zato z očí zcela vyprchá. Že je Alice nablízku, vypozorovala stejně jako já z reakcí druhých. Každý kluk se ohlédne přes rameno, každá holka zmlkne a zamračeně vraští čelo.

A je to tak: dav se rozdělí jako vody Rudého moře, jenže tenhle Mojžíš má dlouhé, dobronzova opálené nohy, pod nimiž se dlaždičková podlaha jako by propadá, zatímco rázně míří k nám. Alicin dokonalý oválný obličej rozzáří úsměv. Ten úsměv měla vždycky, přinejmenším od toho dne, co jsme se spolu seznámily v první třídě na základce. A je to úsměv, díky kterému jí odpustíte, že je tak nádherná.

Zastaví se uprostřed chodby, sebejistá, že do ní nikdo nevrazí. „Tak jak to šlo?“

„Byl to totální propadák,“ řeknu.

Katie mě poplácá po zádech. „To není pravda. Bylo to bezva.“

„Jo. Bezva totální propadák,“ odtuším.

Alice si odhodí světle plavé vlasy přes rameno. „Nic si z toho nedělej, Vi. Očividně nepochopili půvab Šibeničního tance. Jsou to ignoranti.“ Vrhne významný pohled na Katie.

„Do Shakespeara to má hodně daleko,“ zabručí Katie.

Alice vzdychne. „Mrzí mě, že nemám na literaturu Thompsonovou. Probíráte daleko lepší látku než my. Stavba literárního díla. K tomu bych měla hodně co říct.“ S oblibou nám připomíná, že je vycházející hvězda fanfikce. Píše nové příběhy inspirované Šibeničním tancem, hraje si s dějem a přizpůsobuje postavy svým představám. Je ironie, že to vůbec potřebuje, když v reálném životě dokáže každého přimět, aby se choval tak, jak chce ona. Ale třeba si tu dovednost tříbí právě psaním. Znovu udusím semínko závisti.

„Slečna Thompsonová řekla, že z Violet může být spisovatelka, viď, Vi?“ poznamená Katie.

Alice se na mě zadívá a mrkne inkoustově modrým okem. „Blbost. Nemáš náležitou fantazii. Šibeniční tanec bys jen pořád dokola přepisovala.“ Položí mi paži na ramena a přitiskne mě k sobě. „Ale na tom není nic špatného.“ Do nosu mi vnikne vůně jejích vlasů – třešňových květů a citronové trávy. A rázem si připadám výjimečná, protože mě Alice objímá na veřejnosti.

Katie se podívá na hodinky. „Milé dámy, musím padat. V pět mám cello. Ale zítra na viděnou?“

„Comic con,“ odpovíme s Alice jednohlasně. Podíváme se na sebe a usmějeme se. Na tohle jsme čekaly měsíce: setkáme se s Russellem. S Willowem. Zase mám sucho v ústech a v útrobách cítím vzrušené rozechvění, jako by mě někdo důkladně drhnul hrubým ručníkem.

„Jdeme za postavy z Šibeničního tance, jasný?“ připomene Alice.

„To si piš. Nate na svém kostýmu makal týdny,“ dodám. Nate je můj mladší bratr. Šibeniční tanec zbožňuje ještě víc než já, jestli je to vůbec možné, a máma nedala jinak, než že půjde s námi. Dík, mami.

Katie se otočí k odchodu. „Tak zítra, fanynky,“ zavolá přes rameno.

2. kapitola

Když jsem si dnes ráno oblékala kostým, najednou jsem pochopila, jak Clark Kent mohl létat a Peter Parker dokázal lézt po zdech díky přilnavým, lepkavým dlaním. Zkrátka máte pocit, že můžete být kýmkoli… A dokázat cokoli. Představuju si, jak vstřebávám Rosinu sílu a krásu jen tím, že mám na sobě to, co nosí ona – že se mi jutovina obleku protkává s kůží a stává se mojí součástí.

Letos jsem cosplay pojala obzvlášť svědomitě. Hnědá halena, zelené legíny, vojenská bagančata, tmavé vlasy, nadýchané a zkadeřené. Dokonce jsem si nanesla na tváře olivově zelené stíny, abych vypadala bojovně. Jediným marnivým prvkem byla rudá šerpa, kterou jsem důkladně stáhla, abych zdůraznila útlý pas. A cítila jsem se bojovně. Přichystaná na comic con, připravená porazit a pokořit Gemy.

Ovšem momentálně, kdy se komíhám a natřásám v rytmu podzemní dráhy, si připadám jako idiot.

Jak si to svištíme do stanice Kensington Olympia, železné obití podzemního tunelu vystřídají cihly. V zádech cítím tlak zhruba šedesáti párů očí a mimovolně sevřu upatlané chladivé držadlo ještě o něco pevněji. Ale když konečně odlepím zrak od špinavé podlahy vagonu, všimnu si, že většina cestujících civí buď na Katie – která vypadá ještě praštěněji než já –, anebo na Alice.

Jasně, lidi na Alice civí vždycky, ale dneska, kdy má na sobě ocelově modré minišaty a opírá se o svislou žlutou tyč, jako by se kolem ní každou chvíli měla začít ovíjet, přitahuje daleko víc pozornosti než jindy. Rozpuštěné vlasy jí splývají po zádech a já si malinko nafoukaně uvědomím, že má na krku řetízek s rozpůleným srdcem. Ruka mi zabloudí k druhé polovině přívěsku a ostrá hrana se mi zařízne do bříšek prstů. Alice si prohlíží svůj přízračný obraz v okně a skousne si nalíčený ret, jako by něco nebylo v pořádku. Tak už to bývá, když jste bez chybičky; vždycky může něco selhat.

Dotknu se její ruky. Je to naše gesto z dětství. „Vypadáš senzačně.“

„Ty taky.“ Nasadí svůj dokonalý úsměv.

„Vypadám jako chuligán.“

„Já myslela, že tak to má být. Rose je chuligán. Jako všichni Impové.“

Katie zhodnotí svůj chlapecký odraz ve skle a zaúpí. Má na sobě černý jednodílný „kočičí“ oblek s několika řadami pestrobarevných punčoch navlečených diagonálně na trupu – jako exotické liány obepínající kmen stromu. „Tobě aspoň ustavičně nepadají punčocháče.“ Upraví si neonově žlutý pruh v podpaží a pokouší se ho upevnit spínacím špendlíkem.

Nate se na ni úkosem podívá. „Pravděpodobně víš, jak vypadá dvoušroubovice DNA, že jo? Jsi spíš jako lidská spirálovitá skluzavka.“ Je mu čtrnáct, ale vypadá na dvanáct, někdy však mluví jako Sheldon Cooper z Teorie velkého třesku. A v převleku za svého oblíbeného hrdinu Thorna vypadá směšně. Páska přes oko mu zakrývá půlku hranatého obličeje a kožený plášť mu na hubené postavě truchlivě plandá. Nezdá se dost starý na to, aby mohl doručovat pizzu, natož aby ztělesnil vzbouřeneckého vůdce Impů.

Katie si prohlíží obrys jeho pláště. Semkne rty, aby jí z nich nevypadlo něco nelichotivého, a zabručí: „Vím. Jasně že vím.“ Vtom sebou souprava cukne a spínací špendlík jí proklouzne mezi prsty. Určitě se píchla, protože jí ujede „kruci“. Cucá si palec a zase se otočí k Nateovi. „Nechtěla jsem jít za Impku. Za toho se převlékne každý –“ pohlédne na mě a přes jemné rysy jí přelétne provinilý stín – „promiň, Vi. A dost dobře nemůžu jít za Gemku, jako tuhle Amazonka Alice… Měřím jen metr pětapadesát.“

Alice si pohladí vlasy, jako by mámila z mozku myšlenku. „Existuje spousta přitažlivých trpaslic. Zvonilka, Šmoulinka…“

„Koho by přitahoval šmoula?“

„Jiného šmoulu,“ odpovím.

Podzemka vjede na rovný úsek a Katie se konečně podaří zapnout špendlík. „Jenže já nejsem zatracenej šmoula, jasný? Jsem šroubovice DNA a jsem na to hrdá.“

„Však máš na co,“ řekne Nate. „Kdo by chtěl vypadat jako tamhleta živá Barbie?“ Ukáže na Alice.

„Ech… Díky, Nate,“ odpoví Alice a zrůžoví jí tváře.

Nate si odklopí pásku a dlouze, upřeně se na ni zadívá. „To nebyla lichotka. Ty špinavej, Frankensteinův Geme.“

„To je duchaplný. Špinavej, Frankensteinův Gem. A nepochází to z originálu… ani z kánonu?“ Ustavičně poukazuje na Šibeniční tanec jako na kánon, aby nám připomněla svůj status spisovatelky fanfikce. Dokonce začala říkat o své vlastní práci to aktuální, jako by ve srovnání s tím byl původní román staromódní klasika. Nemá ponětí, jak zpupně to zní. Vytáhne z tašky od Michaela Korse iPhone a poznamená si Nateovu „nadávku“. Její azurové nehty čile cvakají o obrazovku. „Špinavej, Frankensteinův Gem. To rozhodně použiju v příští kapitole.“

Nate popuzeně zafuní. „Používej vlastní materiál.“

Podzemka zpomalí a kovové dveře se s třesknutím otevřou. Do vagonu se navalí tlupa ve stylu Scooby-Doo; proti nevýraznému pozadí stanice září jako barevné konfety. Uvědomím si, že jsme skoro v cíli. Comic con. Rozechvěle se nadechnu. Za pár hodin se setkám s Russellem Jonesem, s Willowem, a jsem oblečená jako předmět jeho touhy – Rose. Jako Julie pro Romea, Scarlett O’Harová pro Rhetta Butlera. Mám chuť předvést ve svých nadměrně velkých impích botách radostný taneček.

„Ségra, je ti jasný, že dneska se setká se stovkama dalších Rose?“

Štve mě, že mi Nate čte myšlenky.

Vybledlá symetrie budovy Olympie výrazně kontrastuje s blankytnou modří květnové oblohy a komiksovými postavami proudícími k hlavnímu vstupu. Zařadíme se do fronty.

„Připadám si nějak moc přioblečená,“ poznamenám, neschopná odtrhnout pohled od metrů obnažené kůže. Princezna Leia, Wonder Woman, Daenerys Targaryen – stehna, dekolty a samoopalovací krém. Prohlédnu si svá bílá předloktí a potlačím povzdechnutí. „A tím přioblečená myslím nedostatečně nahatá.“

„… jsou slova, jež by žádný mladší bratr nikdy neměl slyšet,“ zadeklamuje Nate.

Katie se zasměje. „Chudinko Violet. A jak si mám připadat já?“

„Mělas jít za Laru Croft,“ míní Alice. „Ale teď vážně, děvčata – a chlapče –, jak to, že jsem jediná, kdo vlastní podprsenku Wonderbra?“ Vypne svou působivou hruď a zamrká.

„Já vlastním podprsenku,“ prohlásí Nate. „Sophie Wainrightové… a je červená.“ Musel si všimnout mého zděšeného výrazu, protože honem dodá: „Nic hambatýho. Štípnul jsem ji z její prádelní šňůry, jen tak z hecu.“ Odhrne si z čela špinavě blond vlasy. Vypadá spíš jako skřítek než jako kluk.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

PROLOG

1. kapitola

2. kapitola