Ďakujeme vám, že ste si kúpili túto knižku, lebo dobré príbehy žijú vtedy, keď ich čítame

Kniha, ktorú držíte v rukách, vyšla aj vďaka nášmu spojeniu s 582 s.r.o.

Preklad diela podporil z verejných zdrojov formou štipendia Fond na podporu umenia

Jorge Luis Borges

Ficciones

Copyright © 1995, Maria Kodama

All rights reseerved

Translation © Barbara Ďurčová, 2018

Design & Layout © Marek Kianička, 2018

Slovak edition © Artforum, 2018

VENUJEM

ESTHER ZEMBORAINOVEJ DE TORRES

Prológ

Kniha sa skladá zo siedmich textov, ktoré nepotrebujú rozvláčne vysvetľovanie. Siedma poviedka (Záhrada rozvetvených chodníkov) je detektívnym príbehom; čitateľ sa stane svedkom zločinu a udalostí, čo k nemu viedli; zámer vraha mu nie je neznámy, no porozumie mu hádam až v poslednom odseku. Ostatné poviedky majú fantastický ráz a jednej z nich, Lotérii v Babylone, sa nedá uprieť symbolizmus. Príbeh Babylonskej knižnice už predo mnou napísali iní. Ak by sa chcel niekto dozvedieť viac o jeho dejinách a prehistórii, môže nazrieť do 59. čísla časopisu Sur, kde sú uvedené mená ako Leukippos, Lasswitz, Lewis Carroll či Aristoteles. V Kruhových zrúcaninách je všetko neskutočné. V texte Pierre Menard, autor Quijota je neuskutočniteľný cieľ, ktorý si stanoví protagonista. Zoznam diel, čo mu pripisujem, nie je veľmi záživný, no nie je ani náhodný. Odráža vývin jeho myslenia…

Zostavovať siahodlhé knihy, rozpisovať na päťsto stranách myšlienku, ktorá sa dá podať za pár minút, by bolo nezmyselnou a jalovou námahou. Lepšie je predstierať, že tie knihy už existujú, a ponúknuť iba ich zhrnutie, komentár. Tak postupoval aj Carlyle v románe Sartor Resartus a Butler v The Fair Haven. Ich nedostatkom je, že sú to tiež knihy, nemenej tautologické ako všetky ostatné. Ja som rozvážnejší, lenivejší a neschopnejší, preto som radšej napísal poznámky k imaginárnym knihám. Tak vznikli Tlön, Uqbar, Orbis Tertius a Rozbor diela Herberta Quaina.

J. L. B.

Tlön, Uqbar,

Orbis Tertius

Za objavenie Uqbaru vďačím spojeniu zrkadla a encyklopédie. Zrkadlo vyvolávalo nepokoj na konci chodby v jednej vile na ulici Gaona vo Štvrti Ramosa Mejíu; encyklopédia mala zavádzajúci názov The Anglo-American Cyclopaedia (New York 1917) a bola to doslovná, a zároveň oneskorená kópia Encyclopaedie Britannica z roku 1902. Stalo sa to zhruba pred piatimi rokmi. Bioy Casares tej noci u mňa večeral a pohrúžili sme sa do siahodlhej debaty, ako napísať román v prvej osobe, kde by rozprávač vynechával alebo skresľoval udalosti a dopustil by sa rozličných protirečení, ktoré by umožnili len pár čitateľom — skutočne iba hŕstke čitateľov — odhaliť nejakú hrôzostrašnú alebo banálnu skutočnosť. Zo vzdialeného konca chodby nás pozorovalo zrkadlo. Zistili sme (za hlbokej noci bolo toto poznanie nevyhnutné), že zrkadlá v sebe majú čosi monštruózne. Vtedy si Bioy Casares spomenul na výrok jedného z uqbarských bludárov, že zrkadlá a kopulácia sú ohavné, lebo rozmnožujú počet ľudí. Spýtal som sa ho, odkiaľ má tú pamätihodnú vetu, a on odpovedal, že The Anglo-American Cyclopaedia ju cituje v článku o Uqbare. Vo vile (prenajali sme si ju aj so zariadením) bol jeden výtlačok. Na posledných stránkach štyridsiateho šiesteho zväzku sme našli heslo Uppsala; na prvých stránkach štyridsiateho siedmeho bolo heslo Uralsko-altajské jazyky, no o Uqbare ani slovo. Bioy so zjavným znepokojením prezrel register. Márne pátral po všetkých možných prepisoch: Ukbar, Ucbar, Ookbar, Oukbahr… Skôr než odišiel, povedal mi, že ide o región v Iraku alebo Malej Ázii. Priznám sa, že som prikývol trochu zdráhavo. Usúdil som, že ten nezdokumentovaný kraj a jeho bezmenný bludár sú len príležitostným výplodom Bioyovej skromnosti, ktorým chcel ospravedlniť svoj vlastný výrok. Bezvýsledné hľadanie v atlasoch Justusa Perthesa ma iba utvrdilo v mojich pochybnostiach.

Na druhý deň mi Bioy zavolal z Buenos Aires. Povedal mi, že má práve pred očami heslo Uqbar v štyridsiatom šiestom zväzku encyklopédie. Neuvádzalo sa tam meno bludára, ale bol tam jeho výrok, takmer zhodný s tým Bioyovým, hoci z literárneho hľadiska azda na nižšej úrovni. On si ho pamätal takto: Copulation and mirrors are abominable. V encyklopédii sa písalo: Jeden z tlönských gnostikov považuje viditeľný vesmír za ilúziu alebo (presnejšie) za sofizmus. Zrkadlá a otcovstvo sú odporné (mirrors and fatherhood are hateful), lebo tento sofizmus rozmnožujú a šíria. Povedal som mu úprimne, že by som ten článok rád videl. O pár dní mi ho doniesol. Prekvapilo ma to, lebo v podrobných kartografických registroch Ritterovej Erdkunde sa názov Uqbar vôbec neuvádza.

Kniha, ktorú doniesol Bioy, bola naozaj štyridsiatym šiestym zväzkom Anglo-American Cyclopaedie. Nápisy na chrbte i na titulnom liste označovali rozsah (Tor — Ups) takisto ako v mojom exemplári, no namiesto 917 strán ich mal tento zväzok 921. Na posledných štyroch stranách bolo spracované heslo Uqbar, hoci (ako si čitateľ iste všimol) abecedný údaj s ním nerátal. Neskôr sme si overili, že dva skúmané zväzky sa v ničom inom nelíšia. Oba sú (ako som už tuším spomínal) kópiou desiateho zväzku Encyclopaedie Britannica. Bioy získal svoj exemplár v jednom z výpredajov.

Heslo sme si pozorne prečítali. Hádam jediná prekvapujúca pasáž bola tá, ktorú si zapamätal Bioy. Zvyšok článku sa zdal úplne vierohodný, v súlade s celkovým tónom knihy a (prirodzene) trochu nudný. Pri opakovanom čítaní sme zistili, že obsah ukrytý pod precíznym štýlom je v podstate vágny. Zo štrnástich názvov spomínaných v geografickej časti sme poznali iba tri — Chorasán, Arménsko, Erzurum — a aj tie mali v texte nejednoznačnú funkciu. Z historických osobností sme poznali len jednu: mága a podvodníka Smerdia, ktorý sa v texte spomína skôr metaforicky. Článok zdanlivo spresňoval hranice Uqbaru, no jeho polohu vytyčovali neurčité body: rieky, krátery a pohoria z tej istej neznámej oblasti. Na začiatku deväťstoosemnástej strany sme sa napríklad dočítali, že nížiny Tsai Chaldún a delta rieky Axa tvoria južnú hranicu a na ostrovoch v tejto delte sa dobre darí divým koňom. V historickej časti na strane deväťstodvadsať sme sa dozvedeli, že počas náboženského prenasledovania v trinástom storočí našli ortodoxní veriaci útočisko na spomínaných ostrovoch, kde sa po nich dodnes zachovali obelisky a kde dosiaľ možno nájsť kamenné zrkadlá. Sekcia jazyk a literatúra bola veľmi stručná. Obsahovala len jeden údaj hodný zapamätania: literatúra Uqbaru má fantastický charakter a uqbarské epopeje a legendy nikdy neodkazujú na skutočnosť, ale na imaginárne oblasti Mlechnas a Tlön… V bibliografii sa uvádzali štyri knihy, ktoré sa nám doposiaľ nepodarilo nájsť, hoci tretia z nich — Silas Haslam: History of the Land Called Uqbar, 1874 — sa spomína v katalógu knižnice Bernarda Quaritcha.[1] Autorom prvej, Lesbare und lesenwerthe Bemerkungen über das Land Ukkbar in Klein-Asien z roku 1641, je Johannes Valentinus Andreä. Tento údaj je dôležitý; o niekoľko rokov som sa s rovnakým menom nečakane stretol na stránkach De Quinceyho (Writings, trinásty zväzok) a zistil som, že ide o nemeckého teológa, čo na začiatku sedemnásteho storočia opísal imaginárnu komunitu Rosa-Cruz, ktorú neskôr nejakí ľudia na základe jeho textov skutočne založili.

Ešte v ten večer sme navštívili Národnú knižnicu. Márne sme trápili atlasy, katalógy, ročenky geografických spoločností, memoáre cestovateľov a historikov: Uqbar nikto nikdy nenavštívil. Tento názov neuvádzal ani register Bioyovej knihy. Na druhý deň Carlos Mastronardi (ktorému som sa zdôveril so záležitosťou) zbadal v kníhkupectve na križovatke ulíc Corrientes a Talcahuano čierno-zlaté chrbty Anglo-American Cyclopaedie… Vošiel a prelistoval štyridsiaty šiesty zväzok. Samozrejme, o Uqbare v ňom nebola žiadna zmienka.

II

Útržky blednúcich spomienok na Herberta Asha, inžiniera Južných železníc, zostali v hoteli v Adrogué medzi konármi zemolezu a v iluzórnych útrobách zrkadla. Za života, tak ako mnohí iní Angličania, trpel chorobou neskutočnosti a po smrti z neho nezostal ani len prízrak, akým býval kedysi. Bol vysoký a apatický a jeho unavená hranatá brada mala ryšavú farbu. Pokiaľ viem, bol bezdetný vdovec. Raz za pár rokov vycestoval do Anglicka, aby navštívil (súdiac podľa fotografií, čo nám ukázal) akési slnečné hodiny a niekoľko dubov. Môj otec s ním nadviazal (azda prisilný výraz) typicky anglické priateľstvo, v ktorom sa spočiatku vyhýbali dôvernostiam, a čoskoro sa zaobišli aj bez rozhovoru. Pravidelne si vymieňali knihy a časopisy, po večeroch súperili v šachu… Pamätám si ho, ako v hotelovej chodbe s matematickou knihou v rukách pozoruje nenávratné farby oblohy. V jeden podvečer sme sa rozprávali o dvanástkovej číselnej sústave (v ktorej sa dvanásť označuje ako 10). Ashe mi povedal, že práve prevádza tabuľky v dvanástkovej sústave do šesťdesiatkovej (šesťdesiat sa v nej označuje ako 10). Dodal, že pracuje na objednávku akéhosi Nóra z Rio Grande do Sul. Za osem rokov, čo sme sa poznali, nikdy nespomenul, že by bol navštívil tento región… Začali sme sa zhovárať o živote pastierov, o capangoch, o brazílskej etymológii slova gaučo (niektorí starí Uruguajci ho dodnes vyslovujú gaúčo) a k dvanástkovej sústave sme sa už — žiaľbohu — nevrátili. V septembri 1937 (my sme vtedy v hoteli neboli) Herbert Ashe zomrel na pretrhnutie aneuryzmy. Pár dní pred smrťou dostal doporučený zapečatený balík z Brazílie. Bola v ňom kniha osminového formátu. Ashe ju nechal v bare, kde som ju — po mesiacoch — objavil. Začal som v nej listovať a pocítil som ľahký závrat prekvapenia, ktorý nebudem opisovať, lebo toto nie je príbeh o mojich pocitoch, ale o Uqbare, Tlöne a Orbise Tertiu. Islam hlása, že v jednu noc ramadánu, v Noc nocí, sa dokorán otvoria tajné brány nebies a voda v studniach zosladne. Ani keby sa otvorili všetky brány neba, necítil by som sa tak ako v to popoludnie. Kniha bola napísaná po anglicky a mala 1001 strán. Na žltom koženom chrbte som si prečítal zvláštne slová a opakovali sa aj na titulnom liste: A First Encyclopaedia of Tlön. Vol. XI. Hlaer to Jangr. Dátum ani miesto vydania tam neboli. Na prvej strane a na hodvábnom papieri, ktorý chránil jednu z farebných rytín, bol odtlačený modrý ovál s nápisom Orbis Tertius. Ubehli dva roky, odkedy som objavil v jednom zo zväzkov pirátskej encyklopédie zbežný opis vymyslenej krajiny. Zrazu mi náhoda poskytla čosi omnoho cennejšie a zložitejšie. Mal som v rukách rozsiahly a podrobný fragment kompletných dejín neznámej planéty, spolu s jej architektúrou a šarvátkami, s hrôzami jej mytológií a šumom jej jazyka, s jej vládcami a oceánmi, s jej nerastmi, vtáctvom a rybami, s jej algebrou a ohňom, s jej teologickými a metafyzickými spormi. To všetko podané súvislo, bez zjavného zámeru doktríny či parodického tónu.

V „jedenástom zväzku“, o ktorom je reč, sa spomínajú predchádzajúce aj nasledujúce zväzky. Néstor Ibarra v dnes už klasickom článku v N. R. F. spochybňuje existenciu týchto príveskov. Ezequiel Martínez Estrada a Drieu La Rochelle vyvrátili, azda definitívne, jeho spochybňovanie. Ani tie najusilovnejšie pátrania však dodnes nepriniesli výsledok. Márne sme obrátili naruby knižnice v Európe a oboch Amerikách. Alfonso Reyes, otrávený z tejto podradnej driny policajného rázu, navrhuje, aby sme početné a objemné chýbajúce zväzky spolu zrekonštruovali ex ungue leonem. Odhaduje, napoly vážne, napoly žartom, že by na to mohla stačiť jedna generácia tlönistov. Tieto odvážne výpočty nás znova privádzajú k zásadnej otázke: Kto boli tí, čo vymysleli Tlön? Plurál je nevyhnutný, lebo hypotézu o jedinom autorovi tohto výmyslu — akéhosi nekonečného Leibniza, ktorý by pracoval v ústraní a v skromnosti — sme jednomyseľne zavrhli. Predpokladá sa, že tento brave new world je dielom tajného spolku astronómov, biológov, inžinierov, metafyzikov, básnikov, chemikov, matematikov, etikov, maliarov, geometrov… pod vedením záhadného génia. Nájde sa veľa jedincov zbehlých v spomínaných disciplínach, no nemnoho takých, čo by boli schopní invencie, a ešte menej tých, čo by dokázali podriadiť svoju vynachádzavosť prísne systematickému plánu. Plán sám osebe je taký rozsiahly, že príspevok jedného vedca je nekonečne malý. Najprv sa predpokladalo, že Tlön je čistý chaos, nezodpovedný výplod fantázie; teraz sa už vie, že je to kozmos a zákony jeho fungovania boli sformulované, hoci možno len provizórne. Dodám ešte, že v jedenástom zväzku bol odhalený taký jasný a presný poriadok, že zdanlivé protirečenia sa stali hlavným východiskom pre dokazovanie, že existujú ďalšie zväzky. Populárne časopisy v nadbytočnej, no ospravedlniteľnej miere šíria informácie o zoológii a topografii Tlönu. Podľa mňa si jeho priehľadné tigre a krvavé veže azda ani nezaslúžia nepretržitú pozornosť všetkých ľudí. Dovolím si teraz požiadať o niekoľko minút na vysvetlenie tlönskej koncepcie vesmíru.

Hume raz a navždy uzavrel, že Berkeleyho argumentom sa nedá protirečiť, no nedá sa s nimi ani stotožniť. Toto vyjadrenie je nanajvýš pravdivé na Zemi. Na Tlöne vôbec neobstojí. Národy tejto planéty majú vrodený sklon k idealizmu. Ich jazyk a všetko z neho odvodené — náboženstvá, literatúra, metafyzika — sú založené na idealizme. Svet podľa nich nie je súborom predmetov v priestore, ale heterogénnym radom nezávislých udalostí. Realizuje sa v časovej postupnosti, nie v priestore. Predpokladaný prajazyk Tlönu, z ktorého sa vyvinuli „súčasné“ jazyky a dialekty, nepozná substantíva. Skladá sa z neosobných slovies modifikovaných jednoslabičnými príponami (alebo predponami), ktoré majú funkciu príslovkového určenia. Nejestvuje v ňom výraz, ktorý by zodpovedal slovu mesiac, ale existuje sloveso, ktoré by sa dalo preložiť ako mesačnieť alebo mesiačiť. Nad riekou sa ukázal mesiac sa povie hlör u fang axaxaxas mlö, čiže doslovne: nahor (upward) poza večne-prúdiace mesačnelo. (Xul Solar prekladá stručnejšie: Hore za tečúcim mesiačilo. Upward, behind the onstreaming it mooned.)

Vyššie uvedené sa vzťahuje na jazyky južnej pologule. V severských jazykoch (o ich Ursprache nájdeme v jedenástom zväzku veľmi málo informácií) nie je základnou stavebnou jednotkou sloveso, ale jednoslabičné adjektívum. Podstatné mená sa tvoria hromadením adjektív. Nepovie sa mesiac, ale vzdušný-jasný-okrúhly na tmavom alebo žltkastý-bledý-nebeský, alebo sa použije akýkoľvek iný súbor prívlastkov. V tomto prípade zhluk adjektív zodpovedá skutočnému objektu, no je to len šťastná zhoda okolností. Literatúra severnej pologule (podobne ako Meinongov svet subsistencie) je plná ideálnych objektov, ktoré príležitostne vznikli a zanikli v súlade s potrebami slovesnej tvorby. Niektoré sa zrodili z priradenia dvoch pojmov. Jeden môže byť vizuálnou charakteristikou a druhý zvukovou: farba rannej oblohy a vzdialený škrek vtáka. Ďalšie boli vytvorené z viacerých pojmov: slnko a voda na hrudi plavca; jemne rozochvená ružová farba, ktorú vidíme s prižmúrenými viečkami; pocit, keď sa dáme unášať riekou alebo spánkom. Objekty druhého stupňa sa dajú kombinovať s ďalšími a tento proces môže, za pomoci skratiek, pokračovať prakticky donekonečna. Niektoré slávne tlönské básne tvorí jedno dlhočizné slovo. Toto slovo evokuje jeden básnický objekt vytvorený autorom. Fakt, že nikto neverí v reálnu existenciu substantív, paradoxne spôsobil, že ich počet je nekonečný. Jazyky na severnej pologuli Tlönu obsahujú všetky názvy zo všetkých indoeurópskych jazykov a mnoho ďalších.

Nebolo by prehnané tvrdiť, že klasické vzdelanie Tlönu zahŕňa len jednu disciplínu: psychológiu. Všetky ostatné sú jej podriadené. Spomenul som už, že obyvatelia planéty vnímajú vesmír ako sled mentálnych procesov, ktoré sa neodohrávajú v priestore, ale postupne v čase. Spinoza pripisuje svojmu nekonečnému božstvu atribúty rozpriestranenosti a myslenia. Na Tlöne by nikto neporozumel spojeniu prvého atribútu (ktorý je typický iba pre niektoré stavy) s druhým (ktorý je dokonalým synonymom vesmíru). Inými slovami, nedokázali by pochopiť, že priestorovosť môže pretrvať v čase. Pohľad na dym na horizonte, potom na horiace pole a napokon na nezahasenú cigaretu, čo spôsobila požiar, vnímajú len ako voľné spojenie obrazov.

Tento monizmus alebo absolútny idealizmus paralyzuje vedu. Vysvetľovať (alebo posudzovať) fakty znamená spájať ich s inými. Na Tlöne je následnosť iba neskorším stavom subjektu, ktorý nemôže ovplyvniť ani vysvetliť predchádzajúci stav. Žiadny mentálny stav sa nedá zlúčiť s iným. Už len sám akt pomenovania, id est klasifikácie, ho skresľuje. Na základe tohto by sa dalo predpokladať, že na Tlöne neexistuje veda ani úsudky. Paradoxne je však opak pravdou. Existujú v nespočetnom množstve. Pre filozofiu platí to, čo pre substantíva na severnej pologuli. To, že každá filozofia sa dopredu pokladá za dialektickú hru, za Philosophie des Als Ob, prispelo k ich množeniu. Väčšinou sú neuveriteľne, ale zato príťažlivo zostavené a provokatívne. Tlönskí metafyzici nehľadajú pravdu ani vierohodnosť: hľadajú údiv. Metafyziku považujú za odvetvie fantastickej literatúry. Vedia, že systém je len podriadenie všetkých aspektov vesmíru ktorémukoľvek z nich. Dokonca aj spojenie „všetky aspekty“ je neprijateľné, lebo predpokladá nemožné priradenie súčasného okamihu k chvíľam minulým. A nesprávne je aj použitie plurálu v spojení „minulé chvíle“, pretože označuje ďalšiu nemožnú operáciu… Jedna z tlönských škôl dokonca popiera čas: tvrdí, že prítomnosť je neohraničená, budúcnosť existuje iba ako nádej v prítomnosti a minulosť len ako spomienka v prítomnosti.[2] Iná škola hlása, že všetok čas už uplynul a naše životy sú len vágnou spomienkou alebo oneskoreným odrazom nezvratného procesu, bezpochyby falošným a znetvoreným. Iná, že dejiny vesmíru — a v rámci nich aj naše životy a všetky ich najmenšie detaily — píše akési podradné božstvo s cieľom spojiť sa s jedným z démonov. Ďalšia vraví, že vesmír sa dá prirovnať ku kryptografii, v ktorej nie všetky symboly majú význam a pravdivé je len to, čo sa udeje každú tristú noc. Ďalšia, že zatiaľ čo tu spíme, bdieme niekde inde, a teda každý človek je vlastne dvoma ľuďmi naraz.

Koniec ukážky

Table of Contents

Časť I.

Prológ

Tlön, Uqbar, Orbis Tertius

Časť II.