Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Amo Jones: Stříbrná labuť

Vydání první

Copyright © 2017 by Amo Jones

All rights reserved

Nevhodné pro osoby mladší 18 let.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2168. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Silver Swan vydaného v roce 2017

Český překlad © 2018 Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Obálka © 2018 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0812-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0813-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Amo Jones

Stříbrná labuť

První díl série

Elitní klub králů

VĚNOVÁNÍ

Příběhům, které s vámi zamávají tak dobře, že máte chuť si zapálit.

Tohle je jeden z nich.

1. kapitola

První den na přípravné Akademii Riverside mám pocit, že se školní chodby kolem mě bortí. Obklopuje mě zvuk zavírajících se skříněk a pochechtávání studentů. Mnohem radši bych navštívila matčin hrob, než byla tady. Přistěhovali jsme se sem s tátou přes celou zemi, protože tu našel „tu jedinou“. Začínám si myslet, že neumí počítat. Tohle je od máminy smrti už třetí „ta jediná“.

Jakmile dojdu ke své skříňce, otevřu ji a uložím do ní zcela nové učebnice. Pak vytáhnu školní rozvrh. Matematika. Paráda. Když zavírám dvířka, moje kožené náramky s cvočky o ně cinknou. Zamířím na hodinu matematiky. Je září, alespoň tu začínám na začátku školního roku.

Na prahu učebny se zastavím a nahlédnu do svých papírů, abych zkontrolovala číslo, než se podívám na to na dveřích. Nevšímám si dvaceti nebo kolika čumilů a vydoluju ze sebe: „Je tohle 1DY, učebna matematiky?“

Dojde ke mně učitel – aspoň předpokládám, že to je on – s černě orámovanými brýlemi, jež stíní jeho unavené oči. Šedivé vlasy vypovídají o jeho věku. „Ano. Vy jste Madison Montgomeryová?“

Polknu a přikývnu. „Ano, to jsem já.“

„Vítejte v Riverside. Já jsem Warner. Co kdybyste se posadila?“

Usměju se na něj, sevřu své učebnice a zamířím mezi studenty. Všichni sedí na svých židlích a právě tehdy zaslechnu ten šepot.

„Madison Montgomeryová? Není to ta holka, jejíž matka zavraždila milenku jejího otce, než spáchala sebevraždu?“

„Víš to jistě?“ zeptá se její kamarádka a skepticky mě pozoruje. „V novinách mi připadala mnohem hezčí.“

„Ne, je to rozhodně ona. Její táta je v pěkným balíku. Ta rodina je zazobaná už celé věky a její matka byla znuděná domácí panička, která přistihla svýho manžílka s jinou. Takže ubodala tu ženskou k smrti, než se sama střelila do hlavy – Madisoninou brokovnicí.“ Vzduch začíná houstnout, když dosednu na židli.

„Její brokovnicí? Ona má brokovnici? Páni. Radši aby se od ní člověk držel dál. Může být stejně šílená jako její matka.“

Obě se zasmějí, než pan Warner luskne prsty, aby si získal jejich pozornost. Na okamžik zavřu oči a spolknu tu nepatrnou naději, že v nové škole začnu s čistým štítem. Ten mi už nedopřeje nic a nikdo. Co jsem si to myslela?

O první přestávce vyjdu ven z budovy a posadím se na schody. Škola je postavená tak, že studenti můžou využívat hlavní schodiště jako místo, kde svačí nebo obědvají. Atrium je plné lidí, proto jsem se rozhodla jíst tady, kde svítí slunce a kde je míň… přelidněno.

„Čauky!“ ozve se veselý hlas. Otočím se. Holka za mnou je drobná jako skřítek a útlé tělo má oháknuté v tom nejluxusnějším oblečení. Od platinově blond vlasů se jí odráží slunce. Nemůžu si nevšimnout, že zatímco já nosím kolem zápěstí černé kožené náramky s kovovými prvky, ta její jsou ověšená stříbrem a zlatem. Okamžitě vím, že z nás dvou kamarádky nebudou.

„Ahoj.“ Zastrčím si za ucho své hnědé vlasy.

Posadí se vedle mě a zakousne se do svého sendviče. „Já jsem Tatum. Ty jsi tady nová, že jo?“

Přikývnu a olíznu si z palce šťávu z jablka. „Jo. Promiň, ale myslím, že nechceš, aby tě se mnou někdo viděl.“

Moji poznámku odmávne. „Všechno o tobě vím. Madison Montgomeryová, sedmnáct let. Dcera vražedkyně, která se zastřelila. Otec se válí v penězích. Přestěhovali jste se z Beverly Hills do Hamptons. Ušlo mi něco?“

Pomalu zamrkám, než přimhouřím oči. „Zapomněla jsi na tu část, že se matka zastřelila mojí zbraní.“

Nervózně se zasměje. „Já vím. Jenom jsem doufala, že to není pravda.“

„O to jde. Pravděpodobně nechceš, aby tě lidi se mnou viděli.“ Soustředím se zase na jablko.

Zavrtí hlavou. „Ale ne, z nás dvou budou ty nejlepší kámošky.“

Po přestávce zamířím na další hodinu, a než se naděju, už zvoní na oběd. Tatum trvá na tom, že mě co nejlíp provede po škole. Ukazuje mi různé učebny a kde se můžu na co zapsat. Na oběd do jídelny chodí i kluci, kteří mají vyučování v jiné části školy. Všichni tady jsou z bohatých rodin, a tím „bohatých“ myslím na úrovni Billa Gatese. Vážně se divím, jak mě sem táta dokázal dostat. Sice máme peníze, jenže tahle škola je úplně jiný level. Tady je potřeba mít i dokonalý rodokmen.

Když vejdeme do jídelny, Tatum ukáže na moji sukni. „Uniformu si můžeme přizpůsobit. Třeba popošít lem výš, jestli chceš.“ Školní sukně mi sahá přesně nad kolena a já jsem s tou délkou spokojená. Nestojím o víc pozornosti, než už mám, takže její návrh přejdu.

„Díky,“ vydechnu suše, než zvednu oči ke dveřím, které vedou do chlapecké části školy. Projde jimi banda kluků, smějí se a povídají si mezi sebou. Po jejich příchodu se atmosféra uvnitř rázem změní. Kluci se sebevědomě usmívají.

„Co jsou zač?“ zeptám se a kývnu hlavou ke skupince mířící ke stěně u zahrady na vzdáleném konci pravého křídla jídelny.

„Tihle? Ti znamenají jenom potíže,“ zamumlá Tatum a usedne k jednomu z piknikových stolů. Pozorně je sleduju. Všichni vypadají rajcovně, jsou to fakt sexy kluci. Tatum se otočí, aby viděla, kam se dívám. „A tyhle dvě jsou děvky,“ dodá a ukáže na ty holky, které si o mně šeptaly na hodině matematiky.

„Co myslíš tím potíže?“ vyzvídám. Odtrhnu pohled od té party kluků a poznámky o holkách si nevšímám.

„Myslím tím, že to jsou nejen protekční kreténi, kterým tahle škola říká pane, a to myslím doslovně – každopádně, pokud jde o Natea. Navíc tu úplně o všem rozhodují. Studenti Akademie Riverside jsou pouhými pěšáky v jejich nechutných a zvrácených hrách. Jsou pány téhle školy, Madison.“

„Říkáš to, jako by patřili do nějakého gangu.“ Otevřu si jogurt.

„To je skoro pravda,“ odpoví a otevře si krabičku džusu. „Jsou totiž členy jednoho takového tajného klubu.“ Přikloní se blíž a usměje se. „Elitního klubu králů.“

2. kapitola

„Elitního klubu králů?“ zopakuju a kousnu do sendviče. Jimmy, náš kuchař, mi připravil můj oblíbený. S kuřecím masem, nakrájenými rajčaty, nasekaným salátem a majonézou. Je ve své práci tak dobrý, že ho můj otec odveze s sebou, kamkoli se přestěhujeme.

Tatum mávne rukou a protočí panenky. „Jsou jako nějaký exkluzivní tajný klub. Nikdo ve skutečnosti neví, co se v tom klubu děje, ani kdo všechno do něj patří, ale podle všeho to má co dělat s krví a rodokmenem.“

Dojídám sendvič. Zvonek nám oznámí konec přestávky, takže si ze stolu posbírám učebnice.

„Co máš teď?“ zeptá se Tatum a strčí si jablko do pusy, aby měla volnou ruku a mohla si posbírat knihy. Tiše se uchechtnu, když si jablko z úst vyndá. „Co je?“

Zavrtím hlavou. „Ale nic. Mám teď tělocvik.“

Ušklíbne se. „Víš, že to není povinný předmět, jo?“

Přikývnu a pomůžu jí posbírat její věci, když vidím, jak jí to trvá. „Ráda sportuju.“

Otočíme se a zamíříme zpátky do dívčí školní chodby. Když dorazíme ke dveřím, něco mě přinutí se ohlédnout.

Taky máte občas pocit, že vás někdo pozoruje? Tak teď těch pohledů cítím v zádech sedm. Když se zastavím, Tatum přestane žvanit o nějakém zápase, co se koná v pátek večer, a zadívá se přes moje rameno. Vzápětí ve tváři zbledne a svraští obočí. Pomalu se otočím, abych se podívala do jídelny, a zjistím, že celá ta parta – všech sedm kluků – na mě zírá. Pohlédnu na každého z nich a zastavím se o něco déle na jednom s rozcuchanými tmavě hnědými vlasy, který se hrbí nad židlí. Má široká ramena a silnou hranatou bradu. Jeho oči na mě dál zírají, až mám najednou pocit, jako by mě zhypnotizoval. Vím, že bych se měla pohnout, a tak polknu a odvrátím se. Vydám se na další hodinu.

„Pane jo! Počkej!“ Tatum mě doběhne. „Co to sakra bylo?“

Pokrčím rameny a vytáhnu z kapsy svůj rozvrh. „Pravděpodobně se doslechli o mý mámě.“

Tatum si odfrkne. „To je jim ukradené, tím jsem si jistá. Šlo o něco jiného. Ale poslouchej…,“ pevně mě chytne za paži a zastaví mě, „… nechtěj, aby si tě všímali, Madison. Nejsou to hodní kluci.“

„No, zdá se, že na to už je pozdě.“ Protáhnu se kolem ní a zamířím k zadním dveřím vedoucím k tělocvičně. Projdu dlouhým koridorem, a právě když se chystám zahnout za roh do dívčích šaten, narazím do hrudníku tvrdého jako skála.

„Krucinál,“ zašeptám a sundám ruku z jeho prsního svalu. „Omlouvám se.“ Vzhlédnu do medově hnědých očí orámovaných hustými řasami. Hezounek.

„Hej, nic se nestalo.“ Sebere ze země svou sportovní tašku a natáhne ke mně ruku. „Jsem Carter. A ty musíš být Madison Montgomeryová.“

„Super,“ zamumlám. „Už jsi o mně všechno slyšel.“ Sklopím oči k jeho hrudi a vzpomenu si, jak pevná pod mou dlaní byla.

Uchechtne se. „Kterou že to historku?“ utahuje si ze mě a mrkne.

Usměju se, protože se snaží odlehčit náladu, a potřesu hlavou. „Myslela jsem, že tohle je dívčí část školy, nebo není?“

„Tělocvična je společná. Jak se ti tu první den líbí?“ zeptá se a opře se o zeď.

„No,“ začnu a střelím očima do dlouhé chodby, „je toho na mě trochu moc.“

„Cartere! Pohni zadkem!“ zavolá z opačného konce chodby starší muž v kšiltovce a s píšťalkou kolem krku.

Carter ze mě nespouští oči a maličko se zakření. „Tak zase někdy jindy, Madison.“ S úsměvem se odtáhne od stěny a projde kolem mě.

„Jo,“ odpovím, když už je pryč. „Zase někdy jindy.“ Otočím se a ohlédnu se přes rameno. Přistihnu ho, že mě pozoruje, tak mu lehce zamávám, než zamířím na tělocvik.

To jsou dva milí lidi, co jsem tu první den poznala. A neviděla jsem ho sedět s těmi Elitními nebo jakými kluky, proto doufám, že není jejich kámoš.

Právě čekám před školní branou na svého řidiče, když ke mně přiběhne Tatum. „Tak Carter Mathers, jo?“ Zakývá na mě obočím.

Nakloním hlavu. „Jak o tom vůbec víš? Došlo k tomu sotva před hodinou.“

„Novinky se tu šíří rychle.“ S klidem si čistí nehty.

„Začíná mi to docházet,“ zamumlám.

„Každopádně,“ pokračuje a chytne mě za paži, „potřebuju tvoje telefonní číslo, abychom mohly naplánovat, co podnikneme o víkendu.“

U obrubníku zastaví moje černá limuzína a zpoza volantu vystoupí Harry, tátův řidič.

Tatum vytáhne mobil a já jí cestou k autu nadiktuju svoje číslo.

„Fajn! Pošlu ti zprávu,“ zavolá za mnou, když mi Harry otevře dveře a já je sevřu v ruce.

„Máš řidiče?“ zeptám se jí už s jednou nohou v autě.

Zavrtí hlavou. „Řídím sama.“

Zamávám jí a vklouznu do auta. Dnešek byl fakt zajímavý. Nevím jistě, jak se postavit ke všemu, co se dnes stalo, ale jestli bude každý den jako ten dnešní, čeká mě pořádně dlouhá jízda.

3. kapitola

Rozrazím dvoukřídlé dveře domu v koloniálním stylu, v hale upustím na zem tašku a zamířím do kuchyně. Náš dům je přesně takový, jaký byste čekali, že někdo jako můj táta vlastní. Stěny jsou neutrálně mléčně bílé, do patra vede křišťálově bílé schodiště. Než zamířím nahoru, vytáhnu si z ledničky plechovku coly. Můj táta a jeho nejnovější manželka se vrátí v pondělí. Setkala jsem se s ní teprve dvakrát, ale připadá mi milá. Rozhodně milejší než jeho poslední ženská, jasná zlatokopka. Zatímco jdu po schodech nahoru, v zadní kapse mi zavibruje mobil. Rychle ho vytáhnu a přijmu hovor, když vidím, že volá táta.

„Ahoj.“

„Madi, promiň, zlato. Zapomněli jsme ti říct, že se do sídla přistěhuje i Elenin syn.“

Jakmile vyjdu schody, zastavím se a rozhlédnu po dlouhé chodbě. „Aha. Nevěděla jsem, že má syna.“

„Má. Chodí na stejnou školu jako ty. Drž se od něj dál, prosím tě.“

„Co to má znamenat?“

Povzdychne si. „Vysvětlím ti to, až se vrátím domů, Madi.“

„Jsi nějakej tajemnej, tati. Promluvíme si, až přijedeš domů. Jsem si jistá, že to tady zatím zvládnu.“

Ukončím hovor, aby mě dál neotravoval nebo se mi snad nesnažil „promlouvat do duše“. Mobil si zastrčím zpátky do zadní kapsy džín a dojdu ke dveřím svého pokoje. Zarazím se, protože z vedlejší ložnice slyším vycházet zvuky. Že by už byl tady? Chvíli bojuju se zvědavostí, než strčím do svých dveří a vydechnu úlevou, že jsem zpátky ve své bezpečné bublině. Zabouchnu za sebou a dojdu k proskleným dveřím ve viktoriánském stylu, které vedou na malý balkon nad bazénem. Odtáhnu bílé záclony a otevřu, abych dovnitř pustila vzduch. Pohladí mě odpolední větřík a odfoukne mi přes rameno dlouhé hnědé vlasy.

Moje bezpečná bublina odpočinku má krátké trvání, protože „What’s Your Fantasy“ od Ludacrise hlubokými basy rozvibruje stěny, na kterých mám pověšené klasické umění. Zavrtím hlavou, vejdu zpátky do pokoje, v němž pořád leží krabice s mými věcmi, které jsem zatím nevybalila. Otevřu dveře přilehlé koupelny a zase je za sebou zavřu, než ze sebe svléknu oblečení, co jsem měla ve škole. Vstoupím pod horký, přesto uklidňující proud vody a pořádně se umyju, než otočím kohoutkem a omotám si kolem těla osušku.

Když vystoupím ze sprchy, zahlédnu někoho, jak se opírá o zárubeň dveří vedoucích do druhého pokoje. Hlasitě vyjeknu a sevřu si osušku kolem těla. Zatracené dveře! Zapomněla jsem na ně. Teď z vedlejšího pokoje hraje „Pony“ od Ginuwineho a přede mnou stojí vysoký štíhlý kluk se založenýma rukama. Přimhouřím na něj oči.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

VĚNOVÁNÍ

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola