Hana Marie Körnerová: Pán hor IV.

Vydání čtvrté, v nakladatelství Baronet první

Copyright © 2018 Hana Marie Körnerová

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2176. publikaci

Odpovědná redaktorka a korektorka Květuše Sajnerová

Ilustrace na přebalu © 2018 Martina Černá

Přebal a vazba © 2018 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0834-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0835-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Hana Marie Körnerová

PÁN HOR

IV.

Christina odchází

Kapitola 1

Christina zavěšená do otcova rámě vstoupila do tanečního sálu. Přivítal ji šum mnoha hlasů a oslnivá záře světel a ona měla pocit, že se konečně dostala ze tmy na slunce, po jehož záři tolik prahla. Dnes byl její společenský debut. Otec konečně uznal, že je dospělá, a ač nerad, souhlasil s tím, že je čas uvést ji do společnosti.

Christina toužebně hledící vpřed vůbec nevěnovala pozornost tomu, co se jí dělo za zády. Ani okem nezavadila o lavici gardedám umístěnou hned za dveřmi, takže jí zcela unikly všechny ty hlavy nakloněné k sobě. Uniklo jí i hlasité šeptání, které o to lépe slyšel její otec:

„To je mladá Christina de Braie. Podívejte se, jak vysoko drží hlavu. Tak mladá a už tak pyšná. Stejně jako on...“

Hrabě de Braie se v duchu usmíval. Jen ať si to myslí, říkal si, ona má být na co pyšná. V celém okolí není žádná dívka, která by se jí mohla rovnat. Krásou, vzděláním, postavením.

Byl na ni hrdý. Pravděpodobně víc než na kteréhokoli ze svých synů. Snad i proto se ji už od dětství snažil držet v ústraní, vzdálenou od vnějšího světa. Do společnosti ji měli správně uvést už loni, kdy jí bylo patnáct, ale tehdy rozhodl, že to ještě rok počká. Oddaloval chvíli, kdy bude dost stará na to, aby se zúčastnila společenského života. Byl si vědom, že její krása bude přitahovat mužské oči, vyvolávat milostné vášně a také závist a zášť, a rád by ji toho ještě ušetřil.

Měla v rodině privilegované postavení – jediná dcera mezi pěti syny. Její bratři to postavení uznávali a respektovali. Byli na ni nezřízeně pyšní a stejně jako ona čekali, až se jí budou moct veřejně pochlubit. Otec ji přece nemohl schovávat v horách věčně.

A když se nakonec do věci vložila Sylvie, a dokonce i Josefina, rezignoval.

Se žádným ze svých synů si hrabě de Braie takové starosti nedělal. Christian s Lucienem ostatně už dávno nežili pod jeho střechou a v posledních letech se tam příliš nezdržovali ani ti mladí. Robert, nyní jedenadvacetiletý, se rozhodl pro vojenskou kariéru a o dva roky mladší André ho následoval. Země si stále žádala mladých mužů ze starých rodů, i když francouzská armáda už dávno nebyla tím, co Sebastian pamatoval. Přesto synům nebránil. Chápal, že chtějí být samostatní a nezávislí, a v jejich postavení jim nic nemohlo poskytnout větší nezávislost než právě armáda.

Oba bratři už byli v sále a Christina zavěšená do otcova rámě je vyhledala pohledem. Stáli vedle matky a všude kolem nich se blyštěly knoflíky parádních uniforem. Christina už dopředu věděla, že spolu s bratry přijeli na Montignac i jejich přátelé, přesto ji teď zarazilo, jak zvědavě a téměř vyzývavě si ji mladí páni důstojníci prohlížejí.

Sebastian se na ni po straně podíval, ani jemu neušly pohledy důstojníků směřující k její tváři. Uspokojilo ho, když viděl, že Christina zvedla hlavu ještě výš a s ledovým chladem všechny ty zvědavé i obdivné pohledy ignorovala. Staré dámy za jeho zády daly zase hlavy dohromady, těm se Christinina pýcha nelíbila, mnohem víc by ocenily, kdyby se debutantka tvářila skromně a stydlivě. Sebastian dceřinu pýchu podporoval, neboť o falešné skromnosti měl vlastní, nijak lichotivé mínění.

„Slečna Christina de Braie,“ ohlásil ceremoniář a Christina vykročila ze stínu balkonu vstříc světlům sálu. Šla lehounce, jako by se vznášela, a jenom otec cítil, jak pevně mu svírá předloktí. Čím větší trému ze svého vstupu měla, tím nepřístupněji a hrději se tvářila. Světlo ji oslepovalo, ale přesto nepřivřela oči. Dívala se přímo před sebe a lehce se usmívala, ale ve skutečnosti nevnímala nic a nikoho, dokud se jí neujala teta Josefina.

Ta už léta prohlašovala, že jí bude dělat při vstupu do společnosti kmotru, a Sebastian se Sylvií s tím byli srozuměni. Ostatně Montignac se také nejlépe hodil ke společenskému debutu. U Josefiny se scházela vybraná společnost, byl to jeden z posledních zámků v údolí, který si uchoval starou úroveň. Josefina vášnivě lpěla na tradicích, ale zároveň dovedla vybrat z moderních věcí a směrů to, co mohlo její salon obohatit. Kdykoli se objevil nový hudební virtuos či nový originální spisovatel, mohli se stálí hosté spolehnout, že ho brzy na Montignacu poznají osobně. Josefinin salon se stal kulturním a společenským střediskem celého údolí a možnost navštívit ho byla výsadou, která se udělovala jen vyvoleným. Nikomu z novozbohatlíků, jimiž se tu v posledních letech jen hemžilo, se nepodařilo pozvání získat. Stará garda držela při sobě.

Vstup do světa dospělých šestnáctiletou Christinu de Braie okouzlil. Nemohla se dočkat, až bude tančit, až okusí všeho, co jí celá léta zůstalo utajené a zapovězené.

První tanec velkého plesu patřil jejímu otci Sebastianovi de Braie, další pak bratrům. Ti jí také představili své přátele. Tolik mladých mužů vyvádělo Christinu z míry; nebyla zvyklá na lichotky a poněkud vtíravý obdiv pánů důstojníků. Připadala si trochu hloupě, protože nedokázala odpovídat ve stejném tónu. Neznala koketování, a tak její jedinou obranou zůstala chladná hrdost, kterou mladí páni nazývali pýchou. „Pyšná Christina de Braie,“ začalo se říkat ten večer a říkalo se to pak ještě dlouhá léta.

„Pyšná Christina de Braie...“ A přitom ta šestnáctiletá dívka chtěla jen tančit, byla okouzlená hudbou, toužila vznášet se po parketu, byla připravená usmívat se a konverzovat, ale nebyla připravená na soustředěný, neustávající nápor pozornosti, které se jí dostalo. Robert a André ji naštěstí neopustili, celý večer se zdržovali v její blízkosti jako osobní stráž. Tím byly mnohé mladé dámy dotčeny, neboť se jim od bratrů de Braie nedostalo takové pozornosti jako jindy.

Sebastian se Sylvií se stáhli do pozadí. Sebastiana už léta nudilo a unavovalo zdejší prostředí. Za svůj život se pohyboval mezi tolika vznešenými a urozenými lidmi, že na něj Josefinina „stará garda“ nemohla udělat žádný dojem. Kdyby nebylo Christiny, nehnul by se z domova. Tam měl svou vlastní malou společnost, která by určitě nesplňovala Josefininy vysoké normy, ale také nebyla ani z poloviny tak škrobená jako ta její. Už dávno se necítil na Montignacu volně, všechno se mu tu zdálo falešné a nepřirozené. Mezi lidmi, jimiž se obklopovala Josefina, si připadal jako ve svěrací kazajce. Ale měl povinnost uvést dceru do společnosti a dokázat tím, že nežijí v horách jako divoši.

Sylvie de Braie věděla, jak se její muž cítí. Od doby před pěti lety, kdy mu sama řekla, že ji už netěší cestovat a ráda by se zdržela delší dobu doma, usadil se Sebastian na jejím bývalém statku, kterému se teď v celém údolí říkalo Zámeček, a už z něj prakticky nevytáhl paty. Za posledních pět let nebyli ani jednou u moře a jejich návštěvy Paříže se stále zkracovaly. Ani Sylvie s přibývajícím věkem neprahla příliš po zábavách a dlouhé cestování jí připadalo čím dál únavnější. Nakonec dům v Paříži prodali a při svých krátkých návštěvách se ubytovali v hotelu či u Luciena.

Ten vedl spokojený staromládenecký život, zastával vysoké úřednické místo a jeho dům byl ukázkou pohodlí a nevtíravé elegance. Sylvie se v něm zdržovala ráda, ale Sebastianovi se příliš nezamlouvala Lucienova společnost a dával raději přednost hotelu. Přesto souhlasil s tím, že až nastane pařížská plesová sezona, ubytují se u Luciena i s Christinou. Jako sestra Luciena de Braie bude mít vstup do pařížské společnosti usnadněný.

Ples skončil o třetí hodině ranní a Christina cítila, že je to právě včas. Byla unavená z nezvyklých zážitků a z přítomnosti tolika lidí. Většinu svého života prožila o samotě v horách a teď na konci dlouhého dne nevěděla, jestli ji zdejší prostředí vyčerpává nebo okouzluje.

Bratři ji doprovodili až ke dveřím jejího pokoje.

„Zítra odjedu,“ prohlásil Robert. „Budeš se muset spokojit s Andrém. Vrátím se až za týden a přivezu s sebou malého Sebastiana. Už se mu stýská.“

Sebastian jako nejmladší z dětí byl dosud ve škole a Robert se ujal toho, že jej vyzvedne a přiveze na Montignac za ostatními. Malý Sebastian (malý už ostatně nebylo to správné slovo, neboť chlapec byl ve svých patnácti stejně vysoký a urostlý jako všichni de Braie) sice nikdy nemiloval společnost, ale zato miloval svou sestru Christinu a bez ní by mu bylo na Zámečku smutno. Rodiče mu museli slíbit, že smí zůstat na Montignacu po celou letní sezonu a dělat sestře ochránce.

Bylo to značně benevolentní rozhodnutí, malý Sebastian v žádném případě neměl věk na to, aby mohl dělat sestře oficiální doprovod. Ale hrabě de Braie se k tomuto synovi choval neobyčejně shovívavě, nikdy k němu nedokázal být tak přísný jako k ostatním. Tohle dítě v sobě neslo pečeť jeho největšího hříchu a to, že vůbec žilo, znamenalo něco jako vykoupení.

Jak André s Robertem rostli, zlobila je otcova shovívavost k nejmladšímu, ale teprve v dospělosti se dozvěděli, jak se věci mají. Nezapůsobilo to na ně nijak otřesně, možná proto reagovali zcela jinak než kdysi Christian s Lucienem. Vzali na vědomí, že jejich nejmladší bratr je otcovým nemanželským synem, a zároveň chápali, že on by se o svém původu dovědět neměl. Když už Sylvie vynaložila takovou námahu, aby všechny kolem přesvědčila, že je jejím vlastním synem, byli připraveni to respektovat. Aniž si toho ovšem byli vědomi, začali se k malému Sebastianovi chovat stejně jako otec – s notnou dávkou shovívavosti. Neměli ani tušení, jak to nejmladšího uráží. Považoval se už za dospělého, jak je ostatně v jeho věku zvykem, a oni mu svým chováním dávali najevo, že je pouhé dítě. Proto se jim toužil ve všem vyrovnat, což vedlo k mnoha zbrklým a značně divokým kouskům, při nichž celé rodině tuhla v žilách krev. Sebastian si zakládal na tom, že je odvážný a nezalekne se ničeho na světě, ovšem, jak říkával Robert, mezi tím, co si všichni představují pod slovem odvaha, a mezi Sebastianovými hazardérskými kousky byl propastný rozdíl. Na Sebastiana se dalo v podstatě spolehnout jen v jediné věci – že bude bdít nad Christinou, a když bude třeba, skočí pro ni třeba do ohně.

Po prvním Christinině plese následovaly další. Večerní zábavy byly prokládány vyjížďkami a společenskými hrami. Letní sezona teprve začínala a každý den přijížděli na Montignac další hosté. Někteří patřili k Josefinině „staré gardě“, jiní tu letos byli poprvé. K nim náležela i skupina mladíků doprovázejících Roberta a Andrého. Všichni to byli důstojníci, synové z nejlepších rodin. Na to Josefina dbala. Do jejího domu nemohl proniknout nikdo, kdo k tomu neměl společenské oprávnění. Zřejmě i proto sem tak málo jezdil Christian s manželkou. Pro hlouček Josefininých nejvěrnějších zůstala Michèle pořád „tou malou Larmiouxovou“, kvůli níž vznikl na Montignacu skandál – souboj přímo uprostřed svatby nejstarší dcery. Ani Josefina na to nikdy tak docela nezapomněla, a Christian proto zajížděl na Montignac jen v nevyhnutelných případech.

Hrabě Sebastian de Braie nechápal postoj své sestry. Udivovalo ho, že se chová tak, jako by už zapomněla na vlastní mládí. On měl i po letech stále před očima divokou, nekonvenční dívenku, která si dokázala zjednat respekt pro dívku zcela neobvyklými metodami. Když jí to připomněl, rozzlobila se. Odkázala ho do patřičných mezí tím, že mu spočítala, kolika proměnami prošel on sám. A všechny byly mnohem radikálnější než ta její. Koneckonců – od doby, kdy ona byla divokou Josefinou de Braie, uplynul už celý lidský život. Zestárla a měla vnuky stejně jako on. Stala se matkou velké rodiny a věděla, co je povinována svému jménu.

Sebastian se s ní nehádal, záminka byla příliš malicherná. Navíc se domníval, že Christianovi návštěvy na Montignacu nijak nechybí. Byl spokojený nejen se svou ženou, ale i s vlastním prostředím. Od jeho sňatku s Michèle už uplynulo skoro deset let a čas ukázal, že tenkrát volil dobře. Nejen proto, že mu Michèle porodila čtyři zdravé děti, ale proto, že zůstala milující manželkou i dokonalou zámeckou paní na Barfleuru. Tam už dávno nikdo nevzpomínal na to, že se dostala do vyšší společnosti jen výhodným sňatkem. Urážlivé označení „ta malá Larmiouxová“ už roky nikdo nevyslovil, pro Barfleur a okolí byla paní de Braie. Ostatně, časy se už dávno změnily a Michèle zdaleka nebyla jedinou měšťanskou dcerou, která se stala paní na šlechtickém sídle. Dole v údolí se změny prosazovaly rychleji a méně bolestně než v zapadlém kraji pod horami. „Stará garda“, jíž se obklopovala Josefina, byla na vymření.

Mladá společnost na Montignacu vedla vlastní život – pro uši „staré gardy“ trochu hlučný, takže se mladí raději zdržovali v zahradách než v salonech. K oné hlučnosti nejvíce přispěli právě páni důstojníci, jichž bylo všude plno. Byli veselí a zábavní. Sami volní a bezstarostní jako ptáci rozsévali bezstarostnost všude, kam vstoupili. Stali se osnovateli většiny zábav a také strůjci všech žertíků, jimiž se společnost bavila.

Jediný, kdo se nebavil, byla Christina de Braie. Nesnášela je. Chápala sice, že život vojenský se nemůže podobat životu v semináři, ale většina těch žertíků, které všichni považovali za zábavné, jí připadala hloupá, a někdy dokonce urážlivá.

Mladým pánům nebylo nic svaté. Nemohla pochopit, že si její bratři, které znala jako jemné a pozorné mladíky, mohli vybrat takové přátele. Vůbec ji nenapadlo, že Robert a André se chovají mezi svými vrstevníky úplně stejně.

Mladí důstojníci brzy vypozorovali její averzi a začali jí ztrpčovat život bezpočtem drobných žertíků a nenápadných schválností. Čím odmítavěji a pyšněji se k nim stavěla, tím silnější kalibr volili. Navenek to všechno byla nevinná hra, založená na přátelském dvoření, ale Christina byla přesvědčená, že těm neomalencům jde jen o to, aby ji zesměšnili. Stěžovala si Andrému, který ji dostal od otce na starost, ale ten pokládal její stížnosti za zbytečnou přecitlivělost.

„Jsou milí,“ ujišťoval ji. „Vždyť ty se je ani nesnažíš poznat. Vyhýbáš se jim tak nápadně, že je to musí urážet. A přesto se ti všichni pořád dvoří. Považují tě za nejkrásnější dívku na Montignacu. Nechápu, co proti nim máš.“

Christina věděla, že André je mnohem méně vnímavý k jemným odstínům lidských vztahů než Robert a Sebastian, a snažila se proto nějak přetrpět dobu, kdy byli oba pryč. Zaskočilo ji, že si s Andrém připadala tak opuštěně. Když otec s matkou odjeli, těšila se, jak si vychutná první svobodné chvíle v životě, ale místo nich přišlo rozladění. Nechtěla přiznat ani sama sobě, že se jí po rodičích stýská, že si v jejich nepřítomnosti připadá nejistá a zranitelná. Teta Josefina se jí sice věnovala, jak slíbila, ale vzhledem k tomu, že měla jako hostitelka spoustu povinností, nemohla jí být v patách věčně. Christina ostatně o tetu Josefinu příliš nestála, neboť paní de Montignac byla přísná a někdy nebylo snadné jí vyhovět. Raději vyhledávala společnost strýce Daniela, který se lety nijak neměnil. Byl to stále týž veselý, mírně ironický člověk, který měl velké pochopení pro lidské slabosti. Vzdor svému věku a poněkud zakulacené postavě zůstal vášnivým ctitelem lovu a vůbec všeho, co k tomu patřilo. Pro Christinu bylo mnohem příjemnější vyjet si s ním a jeho loveckou smečkou do lesů než poslouchat pramálo duchaplné řeči pánů důstojníků.

Hrabě de Montignac pochopil, co táhne neteř do jeho společnosti, a pokusil se jí vysvětlit, že se ji ti mladíci nesnaží urazit, ale že je pouze provokuje odstup, který vůči nim zachovává.

„Jsi nejkrásnější dívka pod mou střechou,“ řekl jí. „Takže musíš počítat s tím, že se ti budou dvořit, že budou rádi vyhledávat tvou společnost. A pokud jim občas ujede něco, na co nejsi zvyklá, odpusť jim to. Vyrostla jsi mezi guvernantkami a soukromými učiteli a tvůj otec s matkou se tě snažili uchránit před všemi projevy vnějšího světa. Nejsem tu proto, abych soudil, zda udělali dobře, ale dvě věci vím přece jen jistě – to, že svět se moc nepodobá skleníku, v němž jsi vyrostla, a pak to, že ti mladíci, kteří tě tak pohoršují, nejsou špatní. Až dospějí a ještě trochu zmoudří, budou z nich znamenití muži na svém místě. A takové Francie potřebuje. Je pravděpodobné, že nás čeká další válka, a to znamená, že všichni ti chlapci do ní odejdou. Jejich život je nejistý a oni to vědí. Proto se snaží být veselí a bezstarostní teď, dokud ještě můžou. Pochybuji, že by tě některý z nich chtěl opravdu urazit, na to se jim dostalo příliš dobré výchovy. To, co ty nazýváš urážlivým jednáním, je jen škádlení, které patří k mládí.“

I když Christina chápala, že je ve strýcových slovech mnoho pravdy, nedokázala překonat averzi, kterou si vůči důstojníkům vypěstovala. Snažila se jejich společnosti pokud možno vyhnout, a protože se kolem mladých pánů shromažďovala téměř všechna mládež, vyhýbala se vlastně všem. Vyneslo jí to další štiplavé poznámky o pyšné slečně de Braie, ale jí to nevadilo. Nebyla zvyklá mít kolem sebe lidi svého věku, vyrostla osaměle bez jediné přítelkyně, obklopená dospělými a rozumnými lidmi. Společnost, kterou kolem sebe na Zámečku shromáždil její otec, ji považovala za bezkonkurenčně krásnou a chytrou dívku. Čeleď a nájemci z širokého okolí k ní vzhlíželi jako k princezně.

Hrabě Sebastian de Braie nelitoval ani času, ani výloh a opatřil jí nejlepší učitele. Těšilo ho, že jeho dcera je v šestnácti rozumnější a vzdělanější než většina o deset let starších synů z nejvýznamnějších rodin v údolí. Při jeho pýše mu zcela uniklo, že jí naprosto chybí smysl pro humor. Ačkoli – i kdyby si toho všiml – nepokládal by to zřejmě za tak důležitou věc. Vychoval svou dceru (i proti Sylviině vůli) ne proto, aby byla veselá, ale proto, aby dokázala konkurovat i mužům. Přestože by sám nikdy takovou ženu nesnesl, u vlastní dcery předpokládal, že jí dal do života to nejlepší, co mohl.

Znala historii, literaturu, filozofii, mluvila plynně čtyřmi jazyky a jezdila skvěle na koni. Naučila se hrát na klavír, ale protože neměla hudební sluch, netěšilo ji to. Nenaučila se zpívat, ani vyšívat, ani kreslit. Nedokázala celé hodiny konverzovat o ničem, jak by se slušelo a patřilo, byla netrpělivá, přímočará a odvážná. Nebyla schopná přetvářky ani tam, kde by se to ze společenských důvodů slušelo. Dokázala říct: „Vy nemáte pravdu,“ i člověku staršímu a podle všech měřítek zkušenějšímu, než byla sama, pokud byla přesvědčená, že tu pravdu skutečně nemá. Její otec se tím bavil, matku to upřímně děsilo. Tvrdila, že je Christina příliš neženská a že jí to jednou přinese pouze problémy. S takovou povahou se jen těžko bude přizpůsobovat manželovi. A manželství je i pro sebechytřejší dívku ta jediná rozumná budoucnost...

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Christina odchází

Kapitola 1

Osudný souboj