Přeložila:

Zuzana Ľalíková

Sarina Bowen a Elle Kennedy: Zůstaň

Vydání první

Copyright © 2017 by Sarina Bowen and Elle Kennedy

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2175. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Stay vydaného v roce 2017

Český překlad © 2018 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2018 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0831-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0832-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Sarina Bowen

Elle Kennedy

ZŮSTAŇ

Cyklus WAGs 2

Věnováno Natashe, Nicole, Keyanně a všem virtuálním pomocníkům!

Svět se točí jen díky vám.

HLAVNÍ JE SPRÁVNÝ ÚCHOP

Hailey

V Aportu máme dneska napilno, kolem druhé se mi ale konečně podaří ukořistit si chvíli na kávu. Když se vracím do kanceláře s kelímkem v ruce, zahlédnu, jak mi technik Tad právě klepe na dveře.

„Jsem tady,“ zvolám.

Vysoký technik s baseballovou čepicí na hlavě se otočí. Kdykoli ho vidím, má na hlavě čepici torontského hokejového mužstva. Naprosto to schvaluju, protože sama tomu týmu ze srdce fandím.

„Tady jsi,“ poznamená trochu překvapeně. Pohled mu sjede na kelímek s kávou. „Právě jsem se tě šel zeptat, jestli si nechceš dát pauzu na kafe, než budu muset jít.“

„Aha. Promiň!“ Rychle zapátrám v přepracovaném mozku, snažím se vybavit si, jestli jsem si s ním domluvila schůzku. Nic mě nenapadá. „Už jsem si pro kafe zašla. Máš pro mě nějaké informace ohledně serverů?“

Zamrká. „Servery jsou v pořádku.“

„Ufff.“ Otevřu dveře do své kanceláře a projdu kolem něj. „Tak, no, uvidíme se příští týden?“ Je to externista, ne náš zaměstnanec, proto se s Tadem vídám jen občas. Je to docela milý chlap.

„Jasně! Měj se.“

Ani se nedostanu ke stolu, když mě vyruší další hlas, který tentokrát patří mojí kamarádce a zaměstnankyni Jenny Dawesové.

„Hailey!“ vykřikne ode dveří. „Čekají na tebe dvě nové objednávky.“

To bylo rychlé. Můj výlet za kávou netrval ani deset minut. „Předpokládám, že jsou zajímavé, jinak bys mi o nich asi neříkala?“

„Mrkni na monitor!“ vybídne mě s očividnou radostí.

Šťouchnu do myši, aby se mi monitor probral k životu. Ve frontě opravdu mám dvě nové žádosti a obě vypadají zajímavě. Po pravdě jedna z nich ve mně vzbudí naprosto nevhodné pocity.

Přesně takhle báječný mám v posledních dnech život – největší událostí je pro mě potenciální stížnost.

Jelikož jsem spoluzakladatelkou Aportu, torontské virtuální asistenční služby, na můj stůl se dostanou žádosti jen těch nejkritičtějších klientů. Ti spadají do dvou kategorií: klienti, kteří jsou jednoduše problematičtí, a klienti, kteří nám platí hromadu peněz. Ty dvě nejnovější žádosti obsahují od každé kategorie jednu.

„No?“ vybídne mě Jenny a celá se nedočkavě usmívá.

Napiju se kávy. „Ještě jsem ani jednu neotevřela. Pojď sem, když jsi tak zvědavá.“

Velmi moudře za sebou zavře dveře. Nechci, aby se k mému společníkovi Jacksonovi dostaly jakékoli drby. Pracovat s bývalým manželem je pro mě už tak dost složité – nechci, aby si Jackson myslel, že jsem se na jednoho našeho klienta soustředila až příliš.

Jenny v podstatě protančí kolem mého stolu, aby viděla na monitor. „Čí žádost otevřeme jako první? Od pana Pinďoura, nebo od tvého budoucího manžela?“

„Fakt vtipné.“ Znovu se napiju a zamyslím se. Opravdu není správné, že se z jistého mého klienta stal aktér mých představ. A ještě horší je, že je to na mně tak vidět. „Nejdřív otevřu tu od pana Pinďoura. Dorazila o dvě minuty dřív než ta druhá. Firemní politika.“

Jenny si povzdechne. „Je na čase, aby ti někdo vytáhl ze zadku to pravítko. A pak ti s ním naplácal. Myslíš, že si tvůj oblíbený klient v posteli rád hraje?“

V mém zrádném mozku poletuje už tak dost velmi zajímavých otázek týkajících se onoho klienta.

Soustřeď se, Hailey! Nebudeš se ukájeti perverzními představami nad klienty svými.

Za trest kliknu na první žádost – tu od klienta, který si zvolil nešťastné uživatelské jméno MámHo20cm.

Jeho přezdívka ovšem není důvodem, proč mu říkáme pan Pinďour. Tenhle chlapík si svoji přezdívku vysloužil tím, že se mu nějakým způsobem daří zachytit svůj rozkrok na jakékoli fotce, kterou pošle. Před měsícem nám zaměstnanci začali jeho žádosti označovat jako pobuřující, proto se jimi teď zabývám já, nebo Jackson. Nebo Jenny, pokud některý z nás není k zastižení. Nechceme, aby se kdokoli z našich aporťáků cítil v práci nepříjemně.

S Jenny se domníváme, že pan Pinďour je pravděpodobně neškodný a rozhodně vtipný. Proto se spolu nad jeho neohrabanými pokusy upoutat naši pozornost dobře bavíme. Dnešní žádost dorazila s předmětem: baterie do ladičky kytar.

Zní to docela nudně. Jenže my ho už známe.

Když se na monitoru objeví fotografie, kterou nám poslal, Jenny si hlasitě odfrkne. „Páni. Tak tahle se možná dostane do první desítky. Hlavní je správný úchop, že jo?“

Ano, ta fotka by si cenu zasloužila. Kytarová ladička má zakulacený… vrcholek. Jinak se tomu ani nedá říct. Pan Pinďour si položil ruku do klína dlaní vzhůru, v prstech svůdně svírá tu ladičku.

Jako by to nestačilo, jeho skutečná, ehm, tělesná část se ukrývá jen pod tenkou látkou nylonových běžeckých šortek. A jako vždycky nám zvesela salutuje.

„Dneska má dobrou pozici žaludu,“ poznamená Jenny. „Ten chlap je výborný fotograf. Opravdu ví, jak využít texturu látky pro maximální efekt.“

„Opravdu se vyzná,“ souhlasím. „Přečteš z té baterie výrobní číslo?“

„Jo ta baterie,“ povzdechne si Jenny. „Jasně. Přibliž to.“

Vycentruju fotku na jeho druhé stehno, na kterém má položenou kulovitou baterii. Čísla na ní se lesknou. CR2032.

Několika stisky kláves zjistím, že CR2032 je běžný typ lithiové baterie používaný v hodinkách, kalkulačkách a další drobné elektronice.

„Mám to,“ oznámí mi Jenny a zapíše si poznámku o baterce do mobilu. „Přepošli mi tuhle žádost do fronty. Doběhnu na Bloor Street. Určitě to seženu buď ve fotopotřebách, nebo v tom větším zlatnictví.“

Udělám to jediným kliknutím. Pan Pinďour bude mít baterii do hodiny na recepci svého bytového komplexu. Zaplatí cenu zboží plus pětadvacet procent přirážky a ještě třicet pět dolarů za hodinu našeho času. A to všechno za něco, co mohl udělat sám.

Zazobanci. Milují dobré služby a jsou ochotní za ně zaplatit.

„A teď rychle, copak potřebuje tvůj budoucí manžílek. Umírám zvědavostí,“ postěžuje si Jenny.

„Klidni se. Fakt doufám, že nebyl další problém s vyvenčením jeho psa,“ zamyslím se, kliknu zpátky na přehled zpráv a najdu si žádost od Snipera87. „Ten poslední byl úplná katastrofa. Doteď mám z toho výčitky.“

A vida, předmět jeho žádosti zní: Druhý zásah! Do třetice všeho dobrého?

„A jé.“ Jenny se kousne do rtu. „Co se stalo tentokrát?“ Nakloní se a vzkaz si přečteme zároveň.

Ahoj, HTE! Díky, že jsi mámě doručila dárek k narozeninám. Říkalas, že se v čokoládě vyznáš, a ne že bych ti nevěřil. Máma ale od té doby básní o těch tvých „jediných pravých čokoládových pralinkách“ nebo co to bylo. Pozici nejoblíbenějšího potomka mám na další rok zajištěnou.

„Ach!“ vydechne Jenny. „Tys udělala radost jeho mámě. Až se z ní stane tvoje tchyně, budeš to mít o to jednodušší.“

Na její vtip nezareaguju, protože jsem ho už slyšela. A navíc mám zlé tušení ohledně zbytku jeho vzkazu.

Nechci nějak otravovat, ale bohužel byl ten druhý člověk, co mi přišel vyvenčit psa, ještě horší než ten první, který dovolil, aby mi Rufus rozkousal kožený kufr. Bezpečnostní kamera, co jsi mi vybrala, dokázala, že mi ten člověk drtivou část té doby čmuchal po bytě. Posílám ukázku jeho činností.

„Páni!“ vyjekne Jenny. „My uvidíme jeho byt?“

„Jenny!“ okřiknu ji. „Poslali jsme mu do bytu slídila, a tebe zajímá, jak má zařízené svoje mládenecké doupě?“

Po pravdě za jiných okolností bych se nemohla dočkat, až ho sama uvidím. Přiznám se, že jsem si mnohokrát představovala, jak to u něj asi vypadá. Když se loni v létě Sniper87 rozvedl, využil naši firmu, abychom mu pomohli zařídit byt. Během dvou měsíců jsem mu láskyplně vybrala každý kousek vybavení.

A jistá souhra náhod mi nedává spát: zatímco jsem pátrala po celém Torontu po „obřím gauči s tou věcí pod nohy“ (jeho slova) a po „televizi tak velký, že na ní uvidím i chloupky v nosech sportovních komentátorů zápasů, na který se dívám“, bulvární blogy ve velkém rozebíraly konec manželství veterána torontského hokejového týmu Matta Erikssona.

V tu dobu jsem se víc zamyslela nad uživatelským jménem Snipera87. „Sniper“ se říká i obratným hokejovým útočníkům. A můj oblíbený hráč se narodil v roce 1987.

Přesto by to mohla být jen náhoda.

Jedna z věcí, která Aport odlišuje od naší konkurence, je, že svým klientům nabízíme naprostou anonymitu před našimi zaměstnanci, kteří pro ně vyřizují objednávky. Předně jsme tím chtěli vyhovět celebritám. Sniper87 si ve svém účtu zaškrtl možnost utajení totožnosti. Proto ta záhada. Každý den však moje zvědavost narůstá.

Ruka se mi třese na myši, když kliknu na video. Na monitoru se objeví video beze zvuku a s nízkým rozlišením. V pozadí se někdo pohybuje po prostorném bytě s otevřeným půdorysem.

Video zachycuje i sedačku a polštáře, které jsem sama vybrala! Jsou umístěné uprostřed nádherného a rozlehlého pokoje.

„Panebože, on má terasu!“ zalapá Jenny po dechu. „A ta kuchyně! Páni. Klidně by tě mohl vysadit na ten ostrůvek a pořádně ti to udělat.“

„Jenny! Soustřeď se!“ Muž na záběru pomalu prochází pokojem jako policejní vyšetřovatel na místě činu. Ten zmetek se dotkne každého předmětu, který cestou potká, zvedne ho a pozorně si prohlédne každou součást Sniperova majetku. A zatímco hladí každou knihu i fotorámeček a prochází štos obálek na stole, za ním se se zoufalým výrazem v očích a vodítkem v tlamě táhne černý pes.

„To ne!“ vykřiknu. „Chudák pejsek má už nohy křížem a ten kretén si čte poštu našeho klienta.“ Žaludek se mi sevře. „Je to všechno moje vina.“

A pak je to ještě horší. Schovám obličej do dlaní, když ten slídil vytáhne mobil a začne si fotit byt Snipera87.

„Není to tvoje vina,“ namítne Jenny a poplácá mě po zádech. „Našla jsi mu službu, která nabízí venčení psů. Jen to holt není dobrá firma. To se stává. A teď…“ Vezme mi myš a video o kousek vrátí. „…se na to podíváme ještě jednou. Myslím, že jsem na zdi viděla viset podepsaný dres.“

Zvednu hlavu. „Vážně?“ Srdce se mi zachvěje.

„Vážně.“ Ukáže. „Tady. Kvůli odrazu ve skle je to špatně vidět, ale tady je rukáv. Je to… dres Jezdců?“

Pokud je na světě člověk, který by si dokázal všimnout takového detailu – dokonce i na černobílém videu – je to Jenny. Má oči jako ostříž. „Páni. Jo! Ale to naši teorii o něm nedokazuje. Možná je to jen hokejový fanda. A proč by si hokejista věšel na zeď dres?“

„Hráči jsou taky fanoušci. Bude to nejspíš dres Gretzkého. Ten tvůj Eriksson byl ještě malý, když byl Gretzky na vrcholu slávy.“

„Ty máš odpověď na všechno,“ zabručím.

Jenny si odfrkne. „Víš, že bys mi pusu zavřela docela snadno. Stačí, když otevřeš tu zatracenou složku s jeho informacemi. Obě nás akorát mučíš.“

„Klienti, kteří žádají zachování soukromí, mají zachování soukromí zaručeno.“

Protočí panenky. „Vsadím se, že teď lituješ, že jsi s touhle možností přišla, když jsi firmu zakládala.“

„Napadlo mě to.“

„Hele, je od tebe fakt čestné, že nechceš, aby žádný z těch tří tuctů aporťáků znal jména jistých klientů. Jenže ty jsi majitelka a on ti svěřil svoje jméno, adresu, číslo svojí černé kreditky i velikost svých spodků. Podmínky služby stanovují, že ty a Jackson máte k těmto informacím přístup. Tak se už přestaň trápit a mrkni do jeho složky.“

„Možná jindy,“ uzavřu to, abych změnila téma. „Teď ale potřebuju vyřešit tenhle problém.“

Jenny doslova zavrčí. „Někdy bych přísahala, že tě snad unesli mimozemšťani. Hailey, kterou znám, není taková sralbotka.“

„Není co?“

„Zbabělec.“ Trhnu sebou, ona však pokračuje. „Hailey, kterou jsem před lety poznala, je neohrožená a cílevědomá podnikatelka. Co se s tebou stalo, zlato?“

Rozvod, to se stalo.

Ještě se mnou neskončila. „Mohla by ses setkat s mužem svých snů. Prostě mu zavolej a poděkuj mu za to, že je tak skvělý klient. Představ se a postarej se, aby věděl, jak moc si ceníš jeho velkého,“ – mrkne na mě – „zájmu.“

„To neudělám,“ odmítnu.

„Proč ne? Musíš vyrazit mezi lidi a zase se scházet s muži. I technik Tad by s tebou rád chodil. Ale dáš mu šanci? Ne.“

„To určitě nechce.“ Hloupý nápad.

Jenny teatrálně obrátí oči v sloup. „Právě jsem viděla, jak tě pozval na kafe. A tys ho odkopla.“

„Určitě to tak nemyslel.“

Položí mi ruku na rameno. „Ale ano, Hailey, myslel.“

„To ne,“ trvám na svém.

„Nosí čepici s logem torontského týmu, kdykoli ví, že tě uvidí, a vím určitě, že Torontu vůbec nefandí! Slyšela jsem ho, jak Dionovi vykládá, že fandí bostonským Medvědům.“

„Ou.“

„Konečně jsi to pochopila.“

„Občas jsem trochu zpomalená.“ Technik Tad fandí Medvědům? I kdybych o něj měla zájem, nikdy by nám to neklapalo – ne když každý fandíme někomu jinému. Jak jde o můj tým, slovo kompromis pro mě neexistuje.

„Ale zpomalená jsi jen v pár věcech,“ ujistí mě. „Teď už tě s tím však nebudu trápit, protože musím jít koupit baterku chlapovi, který je posedlý svým penisem. Tak zatím.“

„Měj se.“

Odejde a já se vrátím ke vzkazu Snipera87. Z mého počítače bych stiskem několika kláves snadno odhalila jeho totožnost. Jsem v pokušení. Jenže zjistit pravdu by přineslo dva problémy.

Za prvé, pokud Sniper87 není ve skutečnosti Matthew Eriksson, nejpohlednější a nejdrsnější útočník velmi dobře složeného týmu Toronta, zničí mě to. Každý den teď pomáhám někomu, kdo je možná slavnou osobností, do níž jsem se dávno zamilovala. Nic romantičtějšího se v mém životě neděje.

Pokud to není on, raději to ani nechci vědět.

A za druhé, pokud bych si vyhledala jeho složku, nebyla bych o nic menší slídil než ten vlezlý chlápek na videu. V tuhle chvíli jen hádám, kdo můj klient doopravdy je. Je to hra, kterou jsem pro sebe vynalezla. Jenže pokud bych zjistila, že Sniper87 doopravdy je Matt Eriksson, překročila bych tím mez, která se překročit nesmí. Využívá Aport, protože jsme mu slíbili anonymitu. Dodržet ten slib je základním stavebním kamenem naší firmy.

Už dost s těmi domněnkami. Mám před sebou problém, který musím vyřešit. Otevřu chatové okno naší aporťácké aplikace.

HTE: Ahoj, Snipere. MOC se omlouvám za to, co se stalo s tím venčitelem! Okamžitě dám té firmě vědět, že se jejich zaměstnanec choval naprosto nevhodně. Samozřejmě je Aport už nikdy nevyužije. Z toho videa je mi zle a moc mě to celé mrzí. Spolupracujeme jen s firmami, které mají hodnocení čtyři hvězdy a vyšší, bla bla bla, ale pro tohle neexistuje žádná omluva.

Okamžitě se ve spodní části okna objeví tři tečky prozrazující, že píše odpověď. A stejně okamžitě pocítím naprosto nevhodné chvění v nižších oblastech svého těla.

Protože jsem pro tohoto klienta odvedla už hodně práce, pravidelně spolu chatujeme. A užívám si to nejspíš víc, než bych měla.

Sniper87: V pohodě! Vím, že je Aport parádní. Hlavně ty! Proto se ti pořád ozývám. A tohle se prostě stává.

Už jsem firmě VenčímeHafany napsal ostrý kritický e-mail a ukončil s nimi spolupráci. Není to tvoje vina, H! Bezmezně ti důvěřuju. Ale co teď budeme dělat? Jsem mimo město a Rufus potřebuje dneska večer a zítra ráno vyvenčit.

HTE: Právě teď ti hledám novou firmu.

Sniper87: Myslíš, že bys ho mohla vyvenčit ty sama? Vím, že je proti politice tvojí firmy vstupovat do domů vašich klientů (to jsem zjistil, když jsem chtěl, abyste mi složili postele pro moje děti), ale jsem docela v bryndě. Ani nemusíš chodit dovnitř. Stačí, když odemkneš bezpečnostním kódem a hvízdneš. Rufus si donese vodítko, když mu řekneš slovo „procházka“.

Zaváhám. A pak zaváhám ještě víc.

Ohledně té firemní politiky má pravdu. Naši zaměstnanci mají za úkol tři věci: 1) vytvářet rezervace a jiné on-line plánování, 2) kupovat a dodávat zboží a 3) najímat služby třetích stran. To je vše, co pokrývá pojištění našich zaměstnanců. Na jiné úkoly proto vždycky najímáme další firmy. Bez výjimek.

Jenže jsem do domu toho muže poslala slídila. Pokud se fotky jeho bytu objeví na internetu, umřu hanbou.

HTE: Dobře. Co kdybych poslala svého důvěryhodného zaměstnance, aby Rufuse vyvenčil? Někoho, kdo miluje zvířata?

Sniper87: Jsi nejlepší. Díky, H.

Jeho slova mě uvnitř zahřejí. Jenže pokud by Jackson zjistil, co se chystám udělat, zešílel by.

Tenhle úkol musí zůstat v utajení. Ani Jenny se o něm nesmí dozvědět.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

HLAVNÍ JE SPRÁVNÝ ÚCHOP