Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Matt Ruff: Lovecraftova země

Vydání první

Copyright © 2016 by Matt Ruff

Czech translation rights arranged with Melanie Jackson Agency, LLC

through Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2173. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Lovecraft Country vydaného nakladatelstvím Harper Perennial v roce 2017

Český překlad © 2018 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Obálka © 2018 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0827-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0828-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Matt Ruff

Lovecraftova země

Pro Harolda a Ritu

LOVECRAFTOVA ZEMĚ

MÍLE JIMA CROWA[1] – měrná jednotka, platná pro barevné motoristy, tvořená kombinací fyzické vzdálenosti a nepředvídatelných dávek strachu, paranoie, frustrace a vzteku. Pro neurčitost této jednotky nelze propočítat přesný čas cesty. Související nebezpečí nepřetržitě ohrožuje tělesné zdraví i zdravý rozum cestovatele.

1 Jim Crow – posměšný výraz pro černochy na americkém Jihu, používaný zejména ve spojení „zákon Jima Crowa“ – jakýkoli zákon přijatý v USA prosazující rasovou segregaci v poslední čtvrtině devatenáctého a první polovině dvacátého století. Poznámka překladatelky.

Průvodce bezpečným cestováním pro barevné,

vydání pro léto 1954

Atticus už byl skoro doma, když ho stavěl státní policista.

Přede dvěma dny vyjel z Jacksonvillu ve voze Cadillac Coupe ročník 1948, pořízeném z druhé ruky za zbytek armádního žoldu. První den urazil čtyři sta padesát mil, jedl a pil zásoby z předem nachystaného koše, zastavoval jenom pro benzin. Na jedné z těch zastávek nefungoval záchod pro barevné, na ten pro bílé ho obsluha nepustila, a tak se musel vymočit do křoví za stanicí.

Noc strávil v Chattanooze. Průvodce bezpečným cestováním pro barevné uváděl čtyři hotely a motel, všechny ve stejné části města. Vybral si motel, který měl jídelnu s nepřetržitým provozem. Pokoj stál tři dolary, přesně jak uváděl Průvodce.

Druhý den ráno se v jídelně zahloubal do silničního atlasu. Do Chicaga mu scházelo nějakých šest set mil. V půlce naplánované trasy bylo město Louisville v Kentucky a podle Průvodce tam měla být restaurace, kde ho obslouží. Atticus o tom uvažoval, ale nutkání odložit o chvíli návrat domů překonala touha ukázat Jihu záda, takže když dosnídal, přinesl si z auta koš a nechal si ho od kuchaře naplnit sendviči, kolou a studeným pečeným kuřetem.

Kolem jedné odpoledne se dostal k řece Ohio, tvořící hranici mezi Kentucky a Indianou. Když ji přejížděl po mostě pojmenovaném po jakémsi mrtvém otrokáři, vystrčil ruku z okénka a rozloučil se se zemí Jima Crowa vztyčeným prostředníčkem. Bílý řidič v opačném směru to gesto uviděl a křikl na něj nějakou sprosťárnu, ale Atticus se jenom zasmál, dupl na plyn a vjel na Sever.

Hodinu nato v zemědělské krajině píchl duši. Domanévroval cadillac do bezpečí na kraj cesty, vystoupil a šel vytáhnout rezervu, ale i ta byla prázdná. Rozladilo ho to – než se vypravil na cestu, kontroloval ji a zdála se mu v pořádku –, ale ať se na ni mračil, jak se mračil, rezerva se nenafoukla. Jižanská pneumatika, pomyslel si Atticus, pomsta Jima Crowa.

Nejmíň deset mil za ním nebylo nic než pole a lesy, ale když se zadíval dopředu, rozeznal asi dvě míle v dálce shluk budov. Vzal si s sebou Průvodce bezpečným cestováním pro barevné a vydal se na cestu. Na silnici vládl čilý provoz, zpočátku zkoušel v chůzi mávat na auta, ale řidiči ho buď ignorovali, nebo přidali plyn, a nakonec to vzdal a soustředil se jen na to, aby kladl jednu nohu před druhou.

Dostal se k první budově. Cedule vpředu hlásala JANSENOVA AUTOOPRAVNA. Atticus si už myslel, že mu přeje štěstí, dokud nad vjezdem do garáže neuviděl viset vlajku Konfederace. Málem se rovnou vydal dál, ale nakonec se rozhodl, že to zkusí.

V garáži byli dva běloši. Malý chlapík s řiďounkým knírem seděl na vysoké stoličce a četl si časopis a mnohem mohutnější muž se skláněl pod otevřenou kapotou pickupu. Atticus vešel, ten malý vzhlédl od časopisu a neomaleně sykl.

„Promiňte,“ řekl Atticus a upozornil tak na sebe i toho druhého. Obr se napřímil, otočil se a Atticus si všiml, že má na předloktí tetování připomínající vlčí hlavu.

„Nerad vás ruším,“ omluvil se Atticus, „ale mám problém. Potřebuju si koupit pneumatiku.“

Pořízek se na něj chvíli kabonil a pak utrousil: „Ne.“

„Chápu, že máte napilno,“ zkoušel to Atticus, jako by byl problém v tomhle. „Nechci po vás, abyste mi ji vyměnili. Jenom mi ji prodejte, a já už –“

„Ne.“

„Já tomu nerozumím. Nechcete moje prachy? Nemusíte dělat ani ň, jenom –“

„Ne.“ Pořízek si založil ruce. „Mám ti to říct ještě padesátkrát? Protože to klíďo řeknu.“

V Atticusovi už to začínalo vřít. Spustil: „To je vlkodav, to tetování, co? Sedmadvacátej regiment pěchoty?“ Pohladil si odznak na klopě. „Já byl u čtyřiadvacátýho. Se sedmadvacítkou jsme společně bojovali skoro po celý Koreji.“

„Já v Koreji nebyl,“ odtušil muž. „Byl jsem na Guadalcanalu a na Luzonu. A tam žádní negři nebyli.“

S těmi slovy se zanořil zase pod kapotu, ukázal mu záda coby odmítnutí a výzvu zároveň. Atticus si teď mohl vybrat. Po všem tom urážení minulých měsíců na Floridě už toho měl plné zuby. Mužík na stoličce se na něj pořád díval, a kdyby byl něco řekl nebo se dokonce zašklebil, Atticus by se neudržel. Ale prcek zřejmě vycítil, že by mohl přijít o zuby, i kdyby ho ten velký chránil, a tak se neusmál a nepromluvil a Atticus odešel s pěstmi zaťatými u boků.

Přes cestu byl obchod se smíšeným zbožím a před ním telefonní automat. Atticus se podíval do Průvodce a našel adresu autoservisu s černošským majitelem nějakých padesát mil odsud. Zavolal tam a mechanikovi, který to zvedl, vysvětlil svou situaci. Muž s ním soucítil a slíbil, že přijede, ale varoval ho, že to chvilku potrvá. „To nic,“ povzdechl si Atticus. „Budu čekat.“

Zavěsil a všiml si, že ho z obchodu skrz síťové dveře nervózně pozoruje jakási stařena. Znovu se rozhodl nechat to plavat, obrátil se a odešel.

Vrátil se k autu. V kufru vedle nepoužitelné rezervy ležela kartonová krabice plná ohmataných paperbacků. Vybral si Marťanskou kroniku od Raye Bradburyho. Posadil se do auta a četl si o „raketovém létě“ roku 1999, kdy se při startu rakety směřující na Mars rozpustil zimní sníh. Představoval si, že je na palubě, stoupá k nebi na proudu ohně a navždycky opouští Sever i Jih.

Uplynuly čtyři hodiny. Přečetl všechny povídky. Vypil teplou kolu a snědl sendvič, ale uvědomoval si pohledy projíždějících motoristů a kuřete se nedotkl. Potil se, v červnovém vedru se nepohnul ani lísteček. Když už si močový měchýř nedal říct, počkal, až provoz trochu ustane, a zašel za strom u cesty.

Bylo už po sedmé večer, když dorazil odtahový vůz. Řidič, šedovlasý světlý černoch, se mu představil jako Earl Maybree. „Říkej mi prostě Earle,“ žádal, když ho Atticus oslovil pane Maybree. Zezadu z auta vytáhl rezervu. „Dostanem tě zpátky na cestu.“

Společnými silami jim to netrvalo ani deset minut. Byla to hračka, a když si Atticus vzpomněl na to úplně zbytečně promarněné odpoledne, zase zuřil. Poodešel od auta, aby se uklidnil, předstíral, že sleduje slunce, visící teď nízko nad obzorem.

„Jak daleko jedeš?“ zeptal se ho Earl.

„Do Chicaga.“

Earl povytáhl obočí. „Ještě dneska?“

„No… Původně jsem chtěl.“

„Tak víš co,“ rozhodl se Earl. „Já už mám padla. Co kdybys jel domů se mnou, má stará ti dá pořádnou večeři. A kapku si dáchneš.“

„To ne, pane, to nemůžu.“

„Jasněže jo. Máš to po cestě. A nechci, abys odjel z Indiany a myslel si, že jsme tu samí kokoti.“

Earl žil ve čtvrti barevných kolem Indiana Avenue severozápadně od budovy státního parlamentu. Měl úzký dřevěný dvoupatrový domek a před ním travnatý plácek jako dlaň. Když dorazili, slunce už zapadlo a ze severu se tlačily mraky, uspíšily stmívání. Na ulici hráli kluci baseball s násadami od košťat a gumovými míčky, ale matky už je pomalu svolávaly domů.

Earl a Atticus šli taky dovnitř. Earlova žena Mavis hosta vřele uvítala a ukázala mu, kde se může umýt. Navzdory tomu uvítání se Atticusovi nechtělo usednout ke kuchyňskému stolu, protože netoužil po hovoru, jaký se dal u večeře čekat – o jeho službě v Koreji, pobytu v Jacksonvillu, o dnešní události a především o otci v Chicagu. Ale poté, co se pomodlili, ho Earl překvapil otázkou, co říká na Marťanskou kroniku. „Viděl jsem, že ji máš v autě.“

A tak mluvili o Rayi Bradburym a o Robertu Heinleinovi a o Isaaku Asimovovi, ty všechny měl Earl rád, a o Ronu Hubbardovi, kterého rád neměl, a o sérii s Tomem Swiftem, kterou Earl zamlada miloval, ale teď z ní byl rozpačitý kvůli tomu, jak popisuje černé, a proto, že si toho jako kluk nevšiml, i když ho na to táta znovu a znovu upozorňoval. „Jo, mýmu tatíkovi se taky nezamlouvalo, co čtu,“ potvrdil Atticus.

Mavis toho při jídle moc nenamluvila, vystačila si s posloucháním a doplňováním Atticusova talíře, kdykoli hrozilo, že se vyprázdní. Než dojedli dezert, padla už úplná tma a do kuchyňského okna bubnoval déšť. „Tak,“ ozvala se konečně Mavis. „V tomhle dneska nikam jet nemůžete.“ Atticus už nebyl schopen ani symbolického vzdoru a nechal se odvést nahoru do volné ložnice. Na prádelníku tam stála fotografie mladého muže v uniformě, přes roh se táhla černá stužka. „Náš Dennis,“ hlesla Mavis, nebo si to aspoň Atticus myslel. Ale když se pustila do povlékání postele, dodala: „Umřel v lesích,“ a jemu došlo, že mluví o Ardenách.

Atticus ležel v posteli s knihou, kterou mu nabídl Earl. Další Bradbury, sbírka povídek zvaná Temný karneval. Bylo to hezké gesto, ale coby čtení do postele nic moc. Přelouskal povídku o sešlosti upírské rodiny a pak další, podivný příběh o muži, kterému odstraní kostru, a pak zavřel knihu, chvíli hleděl na znak nakladatelství Arkham House na jejím hřbetě a odložil ji. Natáhl se pro kalhoty a vylovil dopis od otce. Znovu si ho přečetl a přejel prstem po slově napsaném nahoře na stránce. „Arkham,“ zašeptal.

Ve tři ráno přestalo pršet. Atticus otevřel oči do ticha a chvíli nevěděl, ve kterém státě se nachází. Potmě se oblékl a vykradl se dolů. Chtěl nechat vzkaz, ale Earl byl vzhůru, seděl s cigaretou u kuchyňského stolu.

„Mizíš?“ zeptal se Atticuse.

„Ano, pane. Vážím si vaší pohostinnosti, ale musím domů.“

Earl pokýval hlavou a konejšivě máchl rukou s cigaretou.

„Poděkujte za mě paní Maybreeové. Vyřiďte jí, že se loučím.“

Earl znovu mávl rukou. Atticus nastoupil do auta, odjel tmou a ještě mokrými ulicemi a připadal si jako duch, v jehož posteli spal.

S prvním světlem už byl daleko na severu. Minul ceduli s nápisem CHICAGO 52. Státní policista parkoval na protějším kraji cesty. Podřimoval, a kdyby byl Atticus dorazil o pět minut dřív, možná by projel nepozorován, ale teď už policajt mrkal v růžovém svítání a zíval. Uviděl Atticuse a okamžitě se probral.

Atticus viděl ve zpětném zrcátku, jak se hlídkový vůz obrátil do protisměru. Vytáhl z přihrádky na rukavice registraci cadillaku a potvrzení o prodeji a položil je na sedadlo spolujezdce spolu se svým řidičským průkazem, všechno jasně na očích, aby bylo vidět, po čem sahá. Vzadu se zableskla světla a ozvala se policejní siréna. Atticus zastavil, stáhl okénko a obě ruce položil nahoru na volant.

Policista si dal s vylézáním z auta načas. Zastavil se a protáhl, než se přiloudal ke cadillaku.

„To je tvoje auto?“ houkl.

„Ano, pane,“ odpověděl Atticus. Aniž by stáhl ruce z volantu, pokývl k papírům na sedadle spolujezdce.

„Ukaž mi to.“

Atticus mu podal dokumenty.

„Atticus Turner,“ přečetl policista jméno z řidičáku. „Víš, proč jsem tě zastavil?“

„Ne, pane,“ zalhal Atticus.

„Povolenou rychlost jsi nepřekročil,“ ujistil ho policista. „Ale když jsem viděl tvou značku, napadlo mě, že ses ztratil. Florida je opačně.“

Atticus sevřel volant ještě pevněji. „Jedu do Chicaga. Pane.“

„Proč?“

„Za rodinou. Potřebuje mě táta.“

„Ale žiješ na Floridě?“

„Pracoval jsem v Jacksonvillu. Od té doby, co jsem se vrátil z armády.“

Policista zazíval a ani se neobtěžoval zakrýt si pusu. „Pracoval jsi, nebo pořád pracuješ?“

„Pane?“

„Vracíš se zpátky na Floridu?“

„Ne, pane. Neplánuju to.“

„Ty to neplánuješ. Takže zůstaneš v Chicagu?“

„Nějakou dobu.“

„Jakou?“

„To nevím. Dokud mě bude táta potřebovat.“

„A co potom?“

„Nevím. Ještě jsem se nerozhodl.“

„Nerozhodl ses.“ Policista se zamračil. „Ale tudy jenom projíždíš, je to tak?“

„Ano, pane,“ potvrdil Atticus a odolal nutkání dodat „jestli mě necháte“.

Policista se nepřestal kabonit, ale podal mu dokumenty okénkem zpátky. Atticus je položil na sedadlo vedle sebe. „Co je v tom?“ zeptal se policista a ukázal na košík na podlážce auta.

„To, co mi zbylo z oběda, ze včerejška.“

„A co vzadu? Máš něco v kufru?“

„Jenom oblečení,“ vysvětloval Atticus. „Svou armádní uniformu. A pár knih.“

„Jakejch knih?“

„Hlavně sci-fi.“

„Sci-fi? A máš takovouhle káru?“

„Důstojníku –“

„Vystup si.“ Policista odstoupil ode dveří a položil ruku na pažbu revolveru. Atticus pomalu vylezl z auta. Vestoje byl o palec vyšší než policista a ten ho za tu drzost otočil, natlačil na cadillac a hrubě prošacoval. „Dobře,“ zabručel pak. „Otevři kufr.“

Nejprve prohrabal Atticusovo oblečení, ohmatal strany jeho vaku, jako by to byl další černý chlap opřený o auto. Pak se pustil do knih, vysypal krabici do kufru. Atticus se snažil nevyšilovat, říkal si, že paperbacky jsou dělané na špatné zacházení. Ale bylo to těžké, jako sledovat, jak vám mlátí přátele.

„Co je tohle?“ Policista zvedl dárkově zabalený předmět, který byl na dně krabice.

„Taky kniha,“ vysvětlil Atticus. „Dárek pro strýčka.“

Policista roztrhl ozdobný papír a odhalil knihu s pevnými deskami Princezna z Marsu. Podíval se na Atticuse úkosem. „Strejda si potrpí na princezničky, co?“ Hodil knihu do krabice a Atticuse zabolelo, když tam přistála rozevřená, s pomačkanými stránkami.

Policista obešel cadillac. Otevřel dveře u spolujezdce a Atticuse napadlo, že se teď pustí do Marťanské kroniky, která tam někde ležela. Ale on místo toho sebral Průvodce bezpečným cestováním pro barevné. Prolistoval ho, nejdřív nechápavě a pak užasle. „Tyhle adresy, to jsou samý místa, kde obslouží barevný?“ Atticus přikývl. „No, to je teda pecka…“ Zašilhal na Průvodce z boku. „Moc tlustej není, co?“ Atticus to nechal bez odpovědi.

„Dobře,“ uzavřel to policista. „Nechám tě jet. Ale tu knížku si nechám. Neboj se,“ dodal, aby předešel námitce, kterou by Atticus stejně neřekl, na to měl dost rozumu, „už ji potřebovat nebudeš. Říkáš, že jedeš do Chicaga? No, tak si zapiš za uši, že odsaď až tam není žádný místo, kde by ses chtěl zastavit. Rozuměls?“

Atticus rozuměl.

Hlavní sídlo Cestovní kanceláře pro bezpečné cestování barevných (majitele George Berryho) se nacházelo ve čtvrti Washington Park v chicagské South Side. Atticus zaparkoval před vedlejším chrámem svobodných zednářů, chvíli seděl a sledoval časné ranní chodce a projíždějící řidiče. Nebyla mezi nimi ani jediná bílá tvář. V Jacksonvillu byly taky ulice, kde málokdy viděli bělocha, ale tahle ulice, tohle sousedství, to byl domov – kdysi dávno to býval Atticusův celý svět – a uměl ho uklidnit jako nic jiného, snad až na mámin hlas. Uvolnil se a uzel v něm se pomalu rozplétal. Ten policajt měl nakonec pravdu: Tady žádného průvodce nepotřebuje.

Cestovní kancelář byla v tuhle hodinu ještě zavřená, ale Atticus viděl světlo v bytě nad ní. Nezazvonil, zašel do boční uličky, vylezl po požárním žebříku a zaklepal na kuchyňské dveře. Zevnitř uslyšel zaskřípat židli a zarachotit petlici na dveřích. Dveře se pootevřely a ven ostražitě vykoukl strýc George. Sotva však poznal, kdo přišel, vyjekl „Nazdar!“, rozrazil dveře dokořán a stáhl si Atticuse do náruče.

„Nazdar i tobě,“ rozesmál se Atticus a opětoval objetí.

„Člověče, rád tě vidím!“ George ustoupil, popadl Atticuse za ramena a prohlížel si ho od hlavy k patám. „Kdy ses vrátil?“

„Právě jsem dojel.“

„Tak pojď dál.“

Atticus vešel do kuchyně a hned ho zasáhl ten bláznivý pocit, jaký ho pronásledoval i při minulé, jediné návštěvě domova od doby, kdy se dal k armádě. Do své současné výšky dorostl těsně předtím, než narukoval, ale v nejsilnějších vzpomínkách na toto místo býval mnohem menší človíček, takže mu teď připadalo, že se pokoj scvrkl. Když strýc zavřel dveře a obrátil se k němu, aby ho objal podruhé, uvědomil si Atticus, že se scvrkl i George. V jeho případě to znamenalo, že teď byli stejně vysocí.

„Teta Hippolyta je doma?“ zjišťoval Atticus. Zajímalo ho, jak se zmenšila ona.

„Ne,“ odpověděl George. „Je ve Wyomingu. U Yellowstonu tam otevřeli nový lázně, vedou je kvakeři, věřil bys tomu? Mají být přístupný každýmu. Tak to jela prověřit.“ Hned od počátku jejich manželství dělala Hippolyta dobrovolného průzkumníka pro Průvodce bezpečným cestováním pro barevné, specializovala se na prázdninové rezorty. Původně jezdili spolu, ale poslední dobou vyrážela častěji sama, George nechala doma starat se o jejich syna. „Bude pryč nejmíň tejden. Ale Horace bude moc rád, že tě vidí, až se probudí.“

„Horace ještě spí?“ překvapilo Atticuse. „Škola přece ještě neskončila, ne?“

„Ještě ne,“ potvrdil Horace. „Ale dneska máme neděli.“ Usmál se Atticusově reakci na tu zprávu. „Asi se tě nemusím ptát, jaká byla cesta.“

„Ne, to nemusíš.“ Podal mu knihu, kterou vzal z auta a hýčkal jak zraněného ptáčka. „Tumáš.“

„Co je to… Á, pan Burroughs!“

„Suvenýr z Japonska,“ vykládal Atticus. „Objevil jsem knihkupectví u základny v Gifu, chlapík tam měl celou polici knížek v angličtině, skoro samá sci-fi… Myslel jsem, že by to mohlo být první vydání, ale teď se mi zdá, že je jenom stará.“

„Zcestovalá,“ opravil ho George. Kniha se rozevřela na pokrčených stránkách. Atticus dělal, co mohl, aby je vyrovnal, ale zkáza byla trvalá.

„No, když jsem ji kupoval, byla v lepším stavu.“

„To nic,“ odbyl to George. „Číst se pořád dá.“ Usmál se. „Pojď, dáme ji na čestné místo.“ Zamířil do ložnice, o kterou se dělil s Hippolytou a jejich nejlepšími knihami.

Atticus šel kousek s ním, zastavil se před další ložnicí a nakoukl dovnitř na bratrance. Dvanáctiletý Horace ležel na zádech s otevřenou pusou, namáhavě sípal. U polštáře mu ležel výtisk komiksu o vesmírném kadetovi Tomu Corbettovi, další se válely na zemi.

U zdi naproti postele stála tabule na nízkém stojanu. Plát papíru na ní byl rozdělen na políčka se scénami intergalaktického dobrodružství: černoši v kápích, procházející krajinou Bucka Rogerse[2]. Atticus si to prohlížel ode dveří, pokoušel se zachytit nit příběhu.

2 Buck Rogers, celým jménem Anthony „Buck“ Rogers, je postava ze sci-fi příběhu Armageddon 2419 A.D., který roku 1928 napsal Philip Francis Nowlan. Později se ale tato postava objevila v kreslených seriálech i televizních sériích. Poznámka redaktora.

Chodbou k němu došel George. „Už je vážně dobrej,“ poznamenal Atticus tiše.

„Jo, hučí do mě, ať začnu vydávat komiksy. Řekl jsem mu, že jestli si našetří, možná s ním do toho půjdu v malým nákladu… Tak co, máš hlad? Vzbudím ho, zavoláme tvýho tátu a zajdem si někam na snídani. Už jsi viděl Montrose?“

„Ještě ne,“ odpověděl Atticus. „A ještě předtím si o tom s tebou musím promluvit.“

„Fajn. Udělej si pohodlí a já uvařím kafe.“

Zatímco George kutil v kuchyňce, zašel Atticus do předního salonu, který mu v dětství sloužil jako knihovna a čítárna. Police na knihy byly rozděleny na jeho a její. Zájmy tety Hippolyty zahrnovaly především vědecké a přírodovědecké publikace, k tomu špetku Jane Austenové. George uznával i krásnou literaturu, ale svou nejhlubší vášeň a většinu místa na policích vyhradil „braku“. Science fiction, fantasy, záhadám a detektivkám, hororům a tajuplným příběhům.

Atticus s ním tuhle vášeň pro žánry psané hlavně bělochy sdílel a to byl zdroj věčných tahanic s tátou. George byl Montroseův starší bratr, jeho posměšků si nevšímal a vždycky ho s jeho názory dokázal poslat do háje. Atticus tohle privilegium neměl. Pokud se otci zachtělo probírat jeho literární vkus, neměl na vybranou, musel mu vyhovět.

A byla toho spousta, na čem se neshodli. Kupříkladu Edgar Rice Burroughs zavdával spoustu příležitostí ke kritice svými historkami o Tarzanovi (je vůbec třeba vypisovat všechno, co se Montroseovi na Tarzanovi nezdálo, počínaje samotnou jeho postavou?) nebo příběhy z fiktivního světa Barsoom na Marsu, jehož protagonista John Carter býval kapitánem armády Severní Virginie, než se stal vojenským diktátorem. „Důstojník Konfederace?“ zděsil se Atticusův otec. „To má být hrdina?“ Atticus se pokusil argumentovat, že to není tak zlé, protože technicky vzato je John Carter bývalý voják, a otec se do něj obul. „Bývalý? Co to má znamenat, něco jako bývalý nacista? Ten chlap bojoval za otroctví! Na to žádný ‚bývalý‘ neplatí!“

Montrose mu mohl jednoduše zakázat číst takové věci. Atticus znal kluky, kterým tátové prostě vyhodili komiksy a Amazing Stories do smetí. Ale Montrose až na řídké výjimky zákaz knih neuznával. Vždycky tvrdil, že jen chce, aby Atticus uvažoval o tom, co čte, nenasával to bez rozmyslu. Atticus si musel upřímně přiznat, že to je rozumné stanovisko. Ale pokud bylo fér uznat otcův poctivý záměr, bylo taky fér upozornit, že otec je agresivní člověk, který se rád chopí příležitosti se po synovi povozit.

Strýc George mu v tom moc nepomohl. „Ne že by táta neměl pravdu,“ poznamenal jednou, když si mu Atticus stěžoval.

„Ale ty máš ty příběhy rád!“ namítl Atticus. „Máš je rád stejně jako já!“

„To mám,“ potvrdil George. „Ale příběhy jsou jako lidé, Atticusi. To, že je máš rád, ještě neznamená, že jsou dokonalé. Přeceňuješ jejich dobré stránky a přehlížíš chyby. Jenže ty chyby tam pořád jsou.“

„Ale ty z toho nevyšiluješ. Jako táta.“

„To je pravda, nevyšiluju. Z těch příběhů ne. Ale někdy mě zklamou.“ Podíval se na poličky. „Někdy mě bodnou přímo do srdce.“

Atticus teď stál přímo před těmi policemi. Natáhl se po knize s logem Arkham House. Outsider od H. P. Lovecrafta.

Lovecraft nebyl autor, od kterého by Atticus čekal, že se mu bude zamlouvat. Psal horory, což byla spíš Georgeova parketa. Atticus dával přednost příběhům se šťastným nebo aspoň optimistickým koncem. Ale jednou se zničehonic rozhodl Lovecrafta zkusit, náhodně si vybral dlouhý příběh zvaný V horách šílenství.

Byl to příběh o vědecké expedici za fosiliemi do Antarktidy. Během pátrání po nových nalezištích vědci objevili horské pásmo s vrcholy vyššími než Everest. Na plošině v horách leželo město, postavené před miliony let mimozemskou rasou zvanou Velcí starci nebo Prastaří, která se dostala na Zem z vesmíru v éře prekambria. I když Prastaří město už dávno opustili, v chodbách pod ruinami se pořád potulovali jejich bývalí otroci, protoplazmová monstra zvaná šoggoti.

„Šigoti?“ opakoval Atticusův otec, když syn udělal tu chybu a vyprávěl mu o tom.

„Šoggoti,“ opravil ho.

„Hmm. A rasa těch jejich pánů, ti stařešinové –“

„Velcí starci. Prastaří.“

„Vsadím se, že měli světlou kůži. A ti šigoti, ti jsou tmaví.“

„Prastaří mají soudkovitou postavu. A křídla.“

„Ale jsou bílí, je to tak?“

„Jsou šedí.“

„Světle šedí?“

Po pár dalších šťourancích na toto téma – a vážnějších odbočkách ohledně mylných představ pana Lovecrafta o evoluci – to Montrose pustil z hlavy, nebo to aspoň tak vypadalo. Ale o pár večerů později přinesl domů překvapení.

Atticusova matka si ten večer vyrazila za nějakou přítelkyní a Atticus byl doma sám, četl si „Volání Cthulhu“ a pokoušel se ignorovat divné bublání v kuchyňském dřezu. Pořádně se mu ulevilo, když otec dorazil.

Montrose hned spustil. „Po práci jsem se stavil ve veřejný knihovně,“ oznámil, zatímco si věšel kabát. „Udělal jsem si malý výzkum toho tvýho kamaráda, pana Lovecrafta.“

„Jo?“ řekl Atticus bez zájmu. Pochytil v otcově hlase perverzní směs vzteku a škodolibé radosti a věděl, že se něco, co má rád, nenávratně pokazí.

„Ukázalo se, že je to i básník. Žádný Langston Hughes, ale stejně je to zajímavý… Tumáš.“

Strojopis, který mu otec podal, byl jako laciná parodie na některý z tajemných textů z Lovecraftových příběhů: amatérský literární časopis, vyrobený na prastarém cyklostylu a svázaný mezi flekatými kusy lepenky. Neměl žádnou titulní stránku, původ udával jen nápis na obálce. PROVIDENCE 1912. Jak to, že skončil v síti chicagských veřejných knihoven, to Atticus netušil, ale nepřekvapilo ho, že ho otec objevil. Montrose měl na takové věci čich.

Jako záložka byl do časopisu vložen lístek z katalogu knihovny. Atticus otevřel založenou stránku a tam to bylo, osm řádků komické básně Howarda Phillipse Lovecrafta.

Báseň se jmenovala O stvoření negrů.

Někdy mě bodnou do srdce…

„Zdravíš se se starýma kámošema?“ vyrušil ho George, který se objevil s kávou.

„Jo.“ Atticus uložil knížku zpátky na místo a vzal si od George hrnek. „Díky.“ Posadili se a Atticus cítil, jak ho zalila vlna vyčerpání.

„Tak co,“ nakousl George, „co Florida?“

„Segregovaná,“ odpověděl Atticus, a sotva to řekl, napadlo ho, že to není to správné slovo, protože se dá stejně tak dobře použít i na Chicago.

Ale George přikývl. „Jo, nemyslel jsem si, že se ti bude Jih líbit. Ale nečekal jsem, že se objevíš tak brzo. Počítal jsem, že tam ztvrdneš nejmíň do konce léta.“

„To jsem si taky myslel,“ potvrdil Atticus. „A napadlo mě, že pak zkusím Kalifornii. Jenomže jsem dostal tohle.“ Ukázal Georgeovi dopis od otce.

Ten hned poznal písmo na obálce. Znovu pokýval hlavou. „Montrose si mi řekl o tvou adresu.“

„A svěřil se ti taky, co mi chce napsat?“

George se rozesmál. „Děláš si srandu? Ten by ani nepřiznal, že se ti chystá napsat. Prý jen že by měl tu adresu mít, ‚kdyby něco‘. Tak to bylo od tý doby, cos odjel: má o tebe strach, chce vědět všechno, co vím já, ale Bůh chraň, aby to přiznal. Takže vždycky jenom tak jakoby náhodou utrousí, když mluvíme o něčem jiným: ‚Jo, mimochodem, víš něco o tom klukovi?‘“

„O tom klukovi.“ Atticus se ušklíbl.

„No to víš, kdyby řekl jméno, tak by to znělo, jako že má o tebe péči. A i tohle už je co říct. Ten první rok, cos byl v Koreji, se ani nezeptal. Vždycky přišel na oběd a čekal, až ze mě něco vypadne. A když já nic, stejně se neptal, ale domů nešel. Trčel tu do deseti, do jedenácti, do půlnoci, když bylo třeba, a čekal, až s tím začnu sám. Byl jsem z něj na nervy.“ George zavrtěl hlavou. „Tak co ti to psal?“

„O mámě. Prý že zjistil, odkud pochází její rodina.“

„Pořád je tím posedlý. Hm.“

Atticusova matka Dora byla jediné dítě neprovdané ženy. Totožnost jejího otce byla záhadou a velkým tabu. Její matky se rodina zřekla a ona o ní moc nemluvila, takže o svých prarodičích z matčiny strany Dora věděla jenom to, že žili v Brooklynu a pocházeli odněkud z Nové Anglie.

Montrose, který dokázal vysledovat své kořeny pět generací dozadu, přísahal, že toho o jejích předcích zjistí víc. Zpočátku, když se s Dorou namlouvali, to zamýšlel jako jakýsi dar z lásky, ale po Atticusově narození se z toho stalo čistě sobecké pátrání a jedna položka z dlouhého seznamu ošidných témat.

Atticus si pamatoval, jak jako děcko lehával v posteli a poslouchal, jak se ti dva hádají. „Jak to, že tě to nezajímá?“ dorážel otec. „Odkud pocházíš, to je součást tebe. Jak se o to můžeš nechat připravit?“

„Já vím, kam vede minulost,“ odpověděla matka. „Do smutku. Proč bych o tom měla chtít vědět něco víc? Copak ty jsi šťastnější, když to víš?“

„Tady nejde o štěstí. Jde o to, že je člověk celý. Na to máš právo. Máš tu povinnost.“

„Ale já to nechci. Nech to být, prosím.“

Atticusovi bylo sedmnáct, když máma umřela. V den jejího pohřbu přistihl otce, jak probírá krabici jejích památek. Bral právě fotografii Dořiných rodičů – jediný obrázek, který měla – a vyndával ji z rámu, aby si mohl přečíst, co je napsáno vzadu. Vodítko.

Atticus vyškubl fotografii překvapenému otci z rukou. „Nech to být!“ vykřikl. „Ona říkala, ať to necháš být!“ Montrose se ale rychle vzpamatoval a naštval se tak, že se tomu synův vztek nemohl rovnat. Praštil Atticuse, až ho srazil na zem, tyčil se nad ním a zuřil. „Nikdy mi neříkej, co mám dělat. Nikdy.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

LOVECRAFTOVA ZEMĚ