Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Alan Jacobson: Sedmá oběť

Vydání první

Copyright © 2008 and 2015 by Alan Jacobson

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2172. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The 7th Victim vydaného

nakladatelstvím Vanguard Press, a Member of the Perseus Books Group,

v roce 2008

Český překlad © 2018 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2018 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0824-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0825-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Alan Jacobson

Sedmá oběť

Tuto knihu věnuji své babičce Lily Silvermanové, které je ve chvíli, kdy tohle píšu, devadesát sedm let a ještě pořád vyjde pět pater ke svému bytu… a nadále odmítá používat výtah. Lily je inspirací pro každého, kdo se s ní kdy potkal, v devadesáti letech si stoupla před newyorský autobus a nechtěla se pohnout, dokud řidič neotevřel dveře a nepustil ji dovnitř. Kuráž. Moudrost. A srdce z platiny (vlastně doslova). Prozatím nepřestáváme oslavovat tvůj život. Ale až tvůj čas uplyne, budeš dál žít s těmi, kteří tě znali a dotkli se tvé duše.

Miluji tě na celý vesmír.

Ten, kdo bojuje proti netvorům, by si měl dávat pozor, aby se přitom sám nestal netvorem. A jestliže dost dlouho hledíte do propasti, dostane se propast i do vás.

Friedrich Nietzsche, Mimo dobro a zlo

Profilovač vstupuje do myšlenek vraha, aby viděl věci tak, jak je vidí vrah, aby chápal, proč pohroužil celou svou emocionální a fyzickou bytost do hnilobného puchu lidské zvrácenosti. Když profilovač zkoumá detaily bolesti a smrti, brodí se přitom po kolena v krvi a vnitřnostech a vydrží jen do určité chvíle, než to na něj začne působit.

Mark Safarik, Profilovač FBI a dozorčí

zvláštní agent (v penzi)

Abyste poznali umělce, studujte jeho dílo.

John Douglas, Anatomie motivu

Prolog

PŘED ŠESTI LETY

QUEENS, NEW YORK

Dispečinku, tady je agentka Vailová. Jsem na pozici, deset metrů od vchodu do banky. Vidím tři ozbrojené muže oblečené v černém, s maskami. Čas příjezdu posil? Jsem tu sama. Přepínám.“

„Slyšíme. Čekejte.“

Čekejte. Vám se to řekne. Mrznu před bankou, uvnitř je skupina těžce ozbrojených žoldáků a vy mi řeknete, abych čekala. Jasně, budu tady prostě sedět a čekat.

Zvláštní agentka FBI Karen Vailová dřepěla za otevřenými dveřmi svého auta, pistoli Glock-23 ráže čtyřicet opřenou o rám okénka. Proti samopalům MAC-10 bankovních lupičů to nebylo nic, ale co se dá dělat? Někdy jste prostě v hajzlu.

Ve vysílačce zapraskalo. „Agentko Vailová, jste tam? Přepínám.“

Ne, odjela jsem na dovolenou. Nechte mi vzkaz. „Pořád jsem tady. Uvnitř nevidím žádný pohyb. Výhled částečně blokuje velká cedule v okně. Banka nabízí zřízení účtu zdarma, mimochodem.“

Vailová se nezúčastnila ozbrojeného zásahu od chvíle, kdy před pěti lety odešla z newyorského policejního sboru. Tehdy vítala každou akci, v návalech adrenalinu se řítila ulicemi Manhattanu a sledovala šmejdy, co se ze všech sil snažili trochu jí okořenit jinak nudnou službu. Po narození syna Jonathana však Vailová usoudila, že život policajta přináší příliš mnoho rizik. Nakonec přešla k FBI – kariérní postup měl v první řadě tu výhodu, že se dostala z palebné linie.

Až do dneška.

„Místní SWAT je na cestě,“ brebentil hlas z vysílačky. „Čas dojezdu šest minut.“

„Šest minut může všechno posrat.“ Opravdu jsem to řekla nahlas?

„Opakujte, agentko Vailová?“

„Říkala jsem: ‚Šest minut tu můžu ještě postát.‘“ To by jí tak ještě scházelo, aby se nahrávka její rádiové komunikace přehrávala přede všemi. Smáli by se jí ještě kolik týdnů.

„Hlídka pět přijíždí, roh Queens Boulevard a Čtyřicáté osmé.“ Hlas Mikea Hartmana zněl z vysílačky nezvykle sebejistě. Vailovou překvapilo, že na tohle hlášení reagují právě Mike a jeho nový parťák. Pracovala s Mikem šest měsíců a připadal jí jako docela slušný, ale v akci jen podprůměrný agent. Momentálně však brala i podprůměrné agenty… Čím víc palebné síly mají klaďasové, tím spíš se pistolníci v bance zaleknou, a tím větší pravděpodobnost, že se to rozhodne ve prospěch FBI. Překlad: vyjde z toho celá a slizouni dostanou želízka… utažená o chlup víc, než je třeba – jen tolik, aby sebou škubli bolestí, až jim je zacvakne kolem zápěstí za všechny trable, co jí způsobili.

Dispečink odpověděl: „Rozumím, hlídka pět.“

Mikeův vůz byl blok odtud a dorazí během pár vteřin.

S očima upřenýma na okna banky uslyšela, jak služební vůz Mikea Hartmana se skřípotem pneumatik zastavuje čtvrt metru nalevo od ní, asi deset metrů od vchodu do banky. Když ale otočila hlavu k autu, aby navázala s Mikem oční kontakt, uslyšela cvaknutí kovu o kov, obrátila se zpátky k bance…

… a uviděla, jak tři ozbrojení muži v černých teplákových soupravách vyrážejí ze vstupních dveří, všichni drží velké samopaly, a aby ji vzal čert, jestli nehádala správně, byly to MAC-10. V příštím zlomku vteřiny, jak se přikrčila a na záda jí pršelo roztříštěné sklo, zahlédla koutkem oka Mikea Hartmana ležet naznak na zemi a pravou paží přejíždět po dlažbě, jako by něco hledal. Jeden pohled do jeho obličeje jí stačil ukázat surovou bolest a okamžitě pochopila, že nic neztratil, ale spíš dostal – pár dávek olova do těla. Přesto dopadl Mike líp než jeho parťák, sesutý na sedadle s bezvládně svěšenou hlavou.

Bankovní lupiči se samopaly se rozestoupili do trojúhelníku, ale nikam nešli, zaujali strategické pozice za poštovní schránkou a řadou kovových stojanů na noviny, které představovaly zatraceně dobré krytí a pro ně obrovské štěstí. Jenže právě zabili policajta – proč sakra nezdrhnou?

Jak Vailová ležela na zemi s výhledem na chodník a Mikeovo tělo, které se svíjelo, zpozorovala pneumatiky a nebesky modrý okraj dalšího vozidla, nalevo od Mikeova služebáku. Na volání zareagoval hlídkový vůz místní newyorské policie. A kde je sakra SWAT? Jo, aha, šest dloooouhých minut odtud. Takže to jsou další čtyři mrtví, než se ukážou? Vždyť jsem říkala, že šest minut může všechno posrat.

Všude kolem ní nepřestávaly praskat výstřely. Vailová se pokusila vstát – což patrně není nejchytřejší, když vzduchem sviští projektily rychlostí téměř 300 metrů za sekundu, ale musela něco udělat.

Jak se zvedala, dostala dva zásahy do levého stehna. Okamžitě ji zaplavilo silné pálení střelného poranění a po nylonových vláknech strečového materiálu béžových kalhot se jí začala šířit kruhová skvrna od krve. Neměla čas na bolest, teď ne. Chytla se zezadu za nohu a nahmatala dvě trhliny v látce, svědčící o tom, že střely prošly skrz. Pokud nezasáhly hlavní tepnu, chvilku to ještě bude dobré. Ale sakra, ať na to byla vhodná chvíle, nebo ne, rozhodně to pekelně bolelo.

Odplazila se doleva, aby líp viděla, co se děje před bankou – právě když dva lupiči dopadli na chodník… nepochybně zasaženi střelbou policajtů. Zbývající šmejd ale nepřestával pálit ze samopalu, držel ho jako nějaký debilní Rambo, střílel od pasu a zakláněl se, rozpálené mosazné nábojnice mu od zbraně odskakovaly, jako by měly vztek, že musejí opustit zásobník kvůli něčemu tak všednímu jako vražda.

Poslední policajt šel k zemi – ze svého stanoviště ho viděla padat – a pachatel přestal střílet. Nenadálé ticho bylo ohlušující.

Vailová sledovala, jak se muž shýbá, bere mrtvému spolupachateli z ruky velký plátěný pytel a obrací se, aby se dal na útěk ulicí.

No, tohle není dobré. Mike a jeho parťák jsou ze hry, dva policajti mrtví a ten sráč uteče s penězi. To tedy ne.

Vailová se převalila nalevo, přitiskla se k zemi a zvedla glock před sebe. Bude to šílený výstřel – pod auty a nad obrubníkem – ale co může ztratit? Při takové střelbě nebyli kolem žádní nevinní kolemjdoucí. Vypálila několik ran, zbraň jí v zesláblých rukou divoce vyhazovala. A sakra, krucinál, ten hajzl klopýtl, pak začal kulhat – byl zasažený. Vailová se chytla okraje dveří Mikeova auta a vytáhla se co nejvýš, stehno pálilo, jako by jí do něj vráželi rozžhavený pohrabáč, svaly se chvěly, sténala a vzpírala se pravou nohou, aby se napřímila.

Levou rukou se zavěsila na boční zrcátko, zamířila na kulhajícího střelce a zařvala: „Federální agentka. Stůj!“

Zabralo to někdy? Kdepak. Obvykle ne. Ale tenhle chlap nebyl moc chytrý, protože se otočil směrem k ní, pořád držel samopal, a to jí stačilo.

Vailová znovu vystřelila a trefila, složila ho na chodník. A pak se pustila zrcátka a sesula se na asfalt, přičemž slyšela nerovnoměrné kvílení sirén, které se blížily.

Natáhla krk o fous dozadu a zachytila hasnoucí pohled Mikea Hartmana. Zmohl se na slabý úsměv, než se mu chvějivě zavřela víčka.

Druhý den ráno, když ji propustili z nemocnice, zažádala o přeložení.

… jedna

SOUČASNOST

OKRES FAIRFAX, VIRGINIE

Chomáče mlhy visely v mrazivém nočním vzduchu jako vyděšení duchové. Zaplašil přízraky, pak se podíval na hodinky a pokračoval v cestě setmělou rezidenční ulicí. Nevybral si tenhle dům a tuto oběť náhodou.

Za pár hodin budou pobledlí sousedé hledět do kamer televizních zpravodajství, před sebou mikrofony, čekající na komentáře a postřehy. Povídejte nám o ní. Probuďte v nás emoce, rozplačte nás. Ať nám krvácejí srdce. Ať nám krvácejí srdce přesně tak, jako krvácela oběť.

Pravou ruku měl zahřátou, svíral v ní kožené pouzdro s průkazem FBI v kapse kabátu. Kalhoty od obleku však byly příliš tenké, než aby chránily před mrazem, který ho štípal do nohou. Zachvěl se a zrychlil tempo. Za chvilku bude uvnitř, v pohodlí domova a u své práce.

Doma se svou obětí. Brunetka se splývavými vlasy a čistou pletí. Dlouhé nohy a roztomilý knoflík pršáčku. Ale pod vším tím půvabem se skrývalo zlo – viděl jí to na očích. Oči byly vždycky klíč.

Silnými prsty si ohmatal falešný knír, aby se ujistil, že jaksepatří drží. Přemístil malou pistoli z podpažního pouzdra do vnitřní kapsy kabátu, pak si vsunul rychlovazač pod levou paži a vystoupal po schůdkách k domovním dveřím. Během posledních několika dnů tu byl mnohokrát, zkoumal okolí. Sledoval dění v sousedství. Poměřoval oblouky světla z pouličních lamp. Odhadoval viditelnost domovních dveří kolemjdoucími. Teď už zbývalo jen bezchybné provedení. Provedení! Jistě.

Stiskl zvonek a rozjasnil tvář, nastavenou kukátku. Pravidlo číslo jedna: vypadat příjemně a nehrozivě. Jen přívětivý agent FBI, co potřebuje položit pár otázek, aby čtvrť zůstala bezpečná.

Oko pohlcené malou čočkou špehýrky. „Kdo je to?“

Sladký hlas. Jak dovedou tyhle ženské-coury-děvky klamat.

„FBI, madam. Agent Cox.“ Musel bojovat s úsměvem nad ironií jména, které si vybral. Jako všechno, co dělal, to mělo svůj důvod. Vše pro důvod a důvod pro všechno.

Rozevřel pouzdro s průkazem, jak to mají agenti naučené, pak se trochu zaklonil a pomohl jí tak získat celkový dojem. Agent FBI jako vystřižený, ve vlněném svrchníku a obleku. Mohlo by to být snazší?

Vteřina zaváhání, pak se dveře otevřely. Žena na sobě měla nadměrně velkou mikinu a odřené džíny. V pravé ruce držela vařečku, v levé chňapku. Vaří pozdní večeři. Svou poslední večeři, zachechtal se v duchu.

„Slečno Hoffmanová, dostali jsme z vaší čtvrti několik zpráv o násilníkovi. Jeho útoky eskalují. Rádi bychom věděli, jestli byste nám nemohla pomoct.“

„Násilník?“ zeptala se hezoučká Melanie Hoffmanová. „O tom jsem nic neslyšela.“

„Nepustili jsme to do médií, madam. My pracujeme jinak než policie. Věříme, že je nejlepší držet to v tichosti, abychom ho neupozornili, že po něm jdeme.“ Přešlápl a dýchl si na pravou ruku, přičemž levicí přitiskl rychlovazač těsněji k hrudi. Je zima, sděloval jí. Pozvi mě dovnitř.

„Jak vám můžu pomoct?“

„Mám tady album policejních snímků. Stačí jen, abyste se na ty fotky podívala a sdělila mi, jestli jste v uplynulých dvou měsících neviděla někoho z těch lidí tady v okolí. Nemělo by to trvat víc než pár minut.“

Přeskakovala očima od rychlovazače k jeho obličeji, na němž ulpěla pohledem o maličko déle, než se mu zamlouvalo. Rozhodl se přitlačit. Měl talent k vytváření vhodných příležitostí a příležitost už se naskytla. Musel jednat, a to rychle.

„Madam, nechci být nezdvořilý, ale musím dnes večer navštívit ještě hodně jiných domů a kapku se připozdívá.“ Pokrčil rameny. „A čím déle potrvá, než toho chlapa najdeme, tím víc žen napadne.“

Melanie Hoffmanová spustila vařečku a ustoupila stranou. „Samozřejmě. Promiňte. Prosím, pojďte dál.“

Cvakl nůžkami a ustřihl kadeř tmavých vlasů. Zaklonil se, obdivoval své dílo, pak popadl bezvládnou hlavu Melanie Hoffmanové za zbývající vlasy a ustřihl další hrst. Pak další. A ještě.

Cvak. Cvak. Cvak.

Obklopoval ho sladký pach krve. Nasál ho a zachvěl se. Byl to intenzivní pocit, prudký nával euforie.

Když byl hotový s vlasy, přešel k nehtům. Až do masa a ještě víc. Vytrysklo trochu krve a on ji olízl, jako když milenec zvolna olizuje čokoládu z prstů své družky. Přesunul Melaniinu ruku tak, jak ji chtěl mít, pak znovu zvedl nůžky.

Cvak. Cvak. Cvak.

Znovu vytryskla krev, a tak se ještě trochu napil.

Musela uplynout nejméně hodina, potřeba dělat všechno správně ho hnala k dokonalosti. Byl takový odjakživa, kam až jeho paměť sahala. Kromě toho nijak nespěchal zpátky do zimy. Vzal si z kuchyňské linky Melanie Hoffmanové žemli se sezamovými semínky a pleskl na ni trochu krémového sýra, arašídového másla a kečupu z ledničky. Kečupu vymáčkl štědrou porci – symbolická náklonnost k červené hmotě mu neunikla – a ukousl si velké sousto, přičemž dával pozor, aby po sobě nezanechal žádné drobečky, sliny nebo jiné identifikovatelné stopy.

V obývacím pokoji stála měkká pohovka z béžové kůže, dosud vonící novotou. Zabořil se do ní a pustil televizi, chvilku surfoval po kanálech a našel wrestling. Takové nesmyslné násilí. Jak to, že v televizi smějí pouštět takový brak?

Nechal telku puštěnou a loudavě prošel zbytek domu, přitom žvýkal sendvič a obdivoval obrazy na stěnách. Zamlouval se mu Melaniin výtvarný vkus. Byla v něm uvolněnost, abstrakce, a přesto jakási struktura. Uspořádanost, ale s nahodilostí v tvůrčímu výrazu. Zastavil se před jedním obrazem a všiml si v rohu její signatury. Vytvořila je sama. Mlaskl jazykem o patro. Ccc, ccc, ccc. Škoda. V duchu se ptal, jaká další krásná díla ještě mohla vytvořit, kdyby nebyla tak zatraceně zlá.

Zůstal stát ve dveřích ložnice, aby obdivoval své dílo. Dojedl sendvič, pak si založil paže a nakláněl hlavu ze strany na stranu, nalézal správnou perspektivu, hodnotil místnost. Prohlížel si celek. Ano, je to mistrovský kus. Stejně dobrý jako všechno, co namalovala Melanie. Nejsložitější dílo, jaké kdy stvořil.

Přistoupil k Melanii a shlédl do jejích očí, zkamenělých, otevřených, upřených do stropu. Ne, na něj. Dívaly se na něj.

Zlo se musí vymýtit. Musí se vymýtit. Musí.

Zvedl zubatý nůž a ucítil v ruce jeho tíhu – jeho moc. Melanie Hoffmanová zaplatila draze, to je jisté. Spravedlivá odplata za nespravedlivý zločin.

Je to tak, je, je.

Jako mistr malíř, píšící své jméno na dolní okraj plátna, zvedl nůž a vrazil ho do levého očního důlku Melanie Hoffmanové.

Nesmí vidět.

Nesmí.

Ne.

… dvě

Co to mám s těmi bankami?

Zbraň dozorčí zvláštní agentky Karen Vailové byla natočená na debila, který tam prostě stál a mířil na ni speciálem osmatřicítkou. Na mastném čele se mu perlil pot a lepil mu špinavé černé vlasy k pokožce. Ruce se mu třásly, oči vylézaly z důlků jako golfové míčky a dýchal zrychleně.

„Ani hnout, nebo ti sakra ustřelím palici!“ zařvala Vailová o maličko hlasitěji, než měla v úmyslu, ale adrenalin už jí pumpoval v žilách. Chtěla, aby do pachatelovy tupé hlavy pronikla zpráva, že to myslí vážně. Vyděšení klienti banky Virginia Commonwealth Savings Bank to pochopili. Ti, kteří dosud stáli, žuchli na zem.

„Zahoď tu posranou pistoli,“ vykřikl muž v odpověď. „Hned ji zahoď!“

Vailová se ušklíbla. Přesně to jsem chtěla říct já jemu. Jak tam šoupal nohama a držel rukojmí v ohbí levé paže, bleskl Vailové hlavou Alvin, kriminálník, kterého sebrala před šestnácti lety ještě jako členka newyorského policejního sboru. Nebyl to Alvin – ten seděl ve věznici na Riker’s Islandu – nicméně jí připadalo, že by mohl být jeho dvojče.

„Nespustím zbraň, dokud ji nespustíš ty, kámo,“ sdělila Vailová pachateli. „Tak to chodí.“

„Tady velím já, krávo. Ne ty!“

Skvělé, říkala si, natrefila jsem na jednoho, co se chce prát. Už šest let byla terénní agentkou, jedenáct let detektivem. Stále sice důvěřovala svému instinktu, ale vyšla ze cviku. Bylo to jiné než oblékat si každé ráno punčocháče. Řešení situací s rukojmím vyžadovalo praxi, abyste věděli, že pod tlakem uděláte bez přemýšlení správnou věc. Z Vailové si ostatní členové oddílu často utahovali, že to „bez přemýšlení“ jí jde samo.

„Protože mi nechceš sdělit své jméno, budu ti říkat Alvine,“ pronesla. „Nevadí, Alvine?“

„Je mi jedno, jak mi kurva říkáš, jenom zahoď tu posranou pistoli!“ Ještě trochu zašoupal nohama, zatěkal očima po místnosti zleva doprava a zpátky. Jako by sledoval pingpongový zápas.

Alvinovo rukojmí, hubená třicátnice, blondýna s velkým drahokamem zásnubního prstenu na prsteníčku, začala fňukat. Taky měla vytřeštěné oči, ale ne od drog. Byl v nich čirý strach, nenadálé zjištění, že ať už je Vailová od FBI, nebo ne, nemusí ji z toho dostat živou.

A Vailová musela uznat, že zatím se jí moc nedaří. Už porušila předpisy jako nějaký zelenáč, co je ve službě první den. Měla zařvat „Ani hnout, šmejde, FBI!“ a on by se pak jednoduše podělal, zahodil pistoli, vzdal se policii a ukončil ten zlý sen dřív, než začal. Aspoň tak se to vždycky odehrávalo ve starých televizních seriálech, na které koukala v dětství.

Jenže tohle byla realita, aspoň pro Vailovou. Pro Alvinova dvojníka, stojícího před ní, to bylo jakési amfetaminové šílenství, sen, ve kterém si mohl dělat, co se mu zachtělo, a nic se mu nemohlo stát.

To jí na tom vadilo.

Pevně svírala glock v rukou a zaměřovala ho na Alvinův nos. Byl jen asi šest metrů od ní, ale žena, kterou držel nebo spíš škrtil levou paží, byla příliš blízko u něj, než aby Vailová riskovala výstřel.

Další porušení pravidel spočívalo v tom, že měla mluvit na Alvina klidně, aby ho nepopouzela. Jenže to bylo podle Manuálu operačních a vyšetřovacích směrnic – nazývaného všemi u FBI zkratkou MOVS. Podle názoru Vailové se však měl jmenovat spíš MOPS, podle psa, který je pomalý a nevidí si na špičku nosu. A pokud si byla Vailová v téhle chvíli něčím jistá, pak tím, že ten, kdo sepsal MOVS, ještě nikdy nestál proti šílenému feťákovi s tuponosou osmatřicítkou v ruce.

Tak tam stáli, Alvin sebou cukal a přešlapoval, prováděl s rukojmím cosi, co vypadalo jako absurdní pomalý tanec, a klidná Karen Vailová, předvádějící cosi, čemu se někdy říkalo „mexická rovnováha“. Byl to politicky korektní termín? Nevěděla a bylo jí to jedno. Venku nebyly posily ani taktický odstřelovač, zaměřující optiku hledí na Alvinovo čelo a čekající na povel k palbě. Právě vešla do banky, aby provedla vklad, a teď tohle.

Sklouzla pohledem nalevo od Alvina, k místu těsně nad jeho ramenem. Rychle se vrátila zpátky k němu… aby to vypadalo, jako by za ním zahlédla kohosi, kdo se chystá přikrást a praštit ho do hlavy. Viděla, jak přimhouřil oči, jako by si všiml jejího kratičkého pohledu. Ale na návnadu neskočil a kdovíproč pořád přeskakoval pingpongovým zrakem na obě strany od Vailové. Pochopila, že bude muset postupovat srozumitelněji.

Otočila hlavu, znovu pohlédla nalevo od něj, sáhla do vzdálené minulosti, kdy navštěvovala ve škole dramatický kroužek, a vykřikla (zhluboka, z břicha): „Ne, nestřílejte!“

No, toho už si Alvin všiml, a jak se otočil, aby se ohlédl přes levé rameno, trhl rukojmím dolů a od sebe a Vailová ho sejmula. Rovnou do spánku. Jak zpomaleným pohybem padal k zemi, ptala se sama sebe: „Šlo o oprávněnou střelbu?“

Po pravdě řečeno, spíš si nařizovala hodit sebou a odkopnout jeho zbraň. Bylo jí naprosto ukradené, jestli šlo o oprávněnou střelbu. V tomhle směru bude mít u FBI poslední slovo Úřad profesionální odpovědnosti neboli Úřad papírových oslů. Rukojmí, i když trochu rozhozené a pomuchlané, je naživu. Na ničem jiném momentálně nezáleží.

Jakmile Vailová odkopla Alvinovu zbraň, prohlédla si důkladněji jeho obličej. Z tohohle úhlu už se Alvinovi tolik nepodobal. Možná proto, že měl ve tváři prázdný výraz laně zasažené světlem reflektorů auta, nebo kvůli té krvácející díře po kulce ve spánku. Těžko říct.

Vailová náhle začala vnímat ruch mezi bankovními úředníky a příslušníky ostrahy, kteří se už vynořili ze svých úkrytů. Rukojmí teď vřískalo a blábolilo něco nesrozumitelného. Vedle něj stál muž v šedém obleku a snažil se je chlácholit.

„Nestůjte tu,“ zařvala Vailová na nejbližšího strážného. „Zavolejte na 911 a vyřiďte, že policista potřebuje pomoc.“

Nebyla to tak docela pravda, ale ani lež. Přesto se domnívala, že policajti přijedou rychleji, pokud se budou domnívat, že pomoc potřebuje někdo z jejich řad, a ne agentka FBI. Místní někdy nemají FBI moc v lásce. Ale v bankách měla policie s FBI společnou jurisdikci, takže neočekávala, že by se kvůli tomu nějak moc ježili.

Odstoupila od Alvinovy mrtvoly a lekla se, když se jí v kapse rozvibrovalo BlackBerry. Vytáhla mobil z opasku a podívala se na displej. Útroby se jí sevřely. Srdce, dosud zrychlené adrenalinem, prudce zpomalilo. Krátká textová zpráva jí vysála vzduch z plic.

Doufala, že takový den už nikdy nezažije. Doufala, že je po všem.

Jenže vrah Mrtvé oči skolil další oběť.

… tři

Za šest let práce profilovače FBI ještě Karen Vailová nic podobného nezažila. Vídala fotky mrtvol v rozkladu, vykuchaných mrtvol, mrtvol bez hlav či končetin. Sedm let práce u policie a na newyorském oddělení vražd ji obeznámilo se surovostí vraždících gangů a střelby z projíždějících aut, osiřelých dětí a systémem, který se zjevně zajímal víc o politiku než o blaho lidu.

Ale brutální detaily tohoto místa činu byly výmluvné. V této ložnici přišla o život třicetiletá žena, žena, která zjevně stála na prahu slibné kariéry účetní. Na kuchyňské lince jí stála krabice nových navštívenek od firmy McGinty & Pollock, toxický pach tiskařské černi se zažíral Vailové do nosu.

Zastrčila si pramínek rezavých vlasů za pravé ucho a poklekla, aby prozkoumala krvavou šmouhu na vnější straně dveří ložnice.

„Ten, kdo to udělal, je zkurvenej magor,“ pronesla Vailová polohlasem. Paul Bledsoe, detektiv z oddělení vražd okresu Fairfax, který se znenadání objevil po jejím boku, zabručel. Jeho baryton ji málem polekal. Málem polekal, protože poslední dobou už ji překvapovalo jen málo věcí.

„To jsou snad všichni,“ opáčil Bledsoe. Byl podsaditý, měřil jen asi metr sedmdesát, ale ramena měl až dost široká na to, aby si každý rozmyslel ho naštvat. Hluboko posazené tmavé oči, krátké černé vlasy s pěšinkou po straně a olivová pleť napovídaly italský původ. Byl však míšenec, trochu Řek a trochu Španěl, s kapkou irské krve pro štěstí.

Jeho cvičené oči pozorovaly velké množství krve, tvořící stříkance a šmouhy, skoro až nátěr na stěnách ložnice Melanie Hoffmanové. Melanie Hoffmanové, bývalého nováčka, nyní drahé zesnulé, čerstvé zaměstnankyně firmy McGinty & Pollock.

Vailová nemohla než přikývnout. Pak si dřepla, aby viděla scénu z jiné perspektivy, a uvědomila si, že Bledsoe má pravdu jen zčásti. „Někteří jsou zkurvenější než ostatní,“ řekla. „Je to jen otázka míry.“

Od zrcadel v sousední koupelně se odrazil blesk fotografa a upoutal pozornost Vailové. Aniž prošla místem činu, vzhlédla a všimla si, že šmouhy krve jsou i na stěnách koupelny, aspoň na té části, kterou mohla vidět.

Profilovači obvykle nenavštěvovali čerstvá místa činu. Většinu práce konali v samotě malé kanceláře, kde dumali nad policejními zprávami, fotkami, písemnými nebo přepsanými výpověďmi podezřelých, minulostí oběti získanou od příbuzných, přátel, známých. Formuláře Programu předcházení násilným trestným činům, vyplněné detektivy z oddělení vražd, kteří případ vyšetřovali, jim poskytovaly informace a přehled. Zásadní bylo mít co nejvíc informací před zahájením práce… před zahájením výpravy do hlubin choré mysli.

„Takže jsi mou textovku dostala.“ Bledsoe na ni hleděl, čekal na odpověď.

„Když jsem uviděla kód pro Mrtvé oči, div to se mnou nešvihlo.“

Pozornost Vailové upoutal další záblesk z fotoaparátu. Oba stáli u dveří, jako by nijak nespěchali vstoupit do komnaty smrti.

„Tak můžeme?“ zeptala se. Neodpověděl. Uhádla, že ho uhranula, ne-li úplně překonala, brutalita toho, co měli před sebou. Někdy se v Bledsoeovi těžko vyznala a v průběhu let dospěla k závěru, že je mu to tak milejší… postavit zeď mezi své vnitřní myšlenky a někoho, kdo si vydělává na živobytí analyzováním lidského chování.

Zatímco Vailová po špičkách procházela mezi vykuchanými částmi těla, rozházenými po podlaze, vystrčil ze sprchy hlavu technik. „Ještě tady, detektive,“ řekl Bledsoeovi, který se přesunul vedle Vailové.

„Paráda,“ řekla Vailová. Zatímco Bledsoe zamířil do koupelny Melanie Hoffmanové, zhluboka se nadechla a pročistila si myšlenky, aby se dostala do duševního stavu nezbytného k zahájení analýzy.

Profilovači se nesnaží určit, kdo spáchal vraždu, na rozdíl od policistů. Snaží se stanovit, jaký typ člověka se nejspíš mohl činu dopustit. Jaké měl motivy, proč teď, proč tady, proč tato oběť. Každá z těch otázek je zásadní, důležitý kousek skládačky.

Někteří policajti se domnívali, že profilování je blbost, psychobláboly, které nemají ani cenu papíru, na nějž píší svá hlášení, a profilovači si rozhodně nezaslouží plat, co jim FBI vyplácí, plus prémie, auta a ošatné. Takové řeči Vailové nikdy nevadily, protože věděla, že jsou mylné. Věděla, že u některých policajtů jde jen o komplex méněcennosti, kdežto u jiných o pouhou nevědomost ohledně toho, co profilovači dělají.

Vailová si dál prohlížela ložnici Melanie Hoffmanové. Na téhle vraždě jí vadilo několik věcí. Obrátila se k Bledsoeovi, jenž právě úporně zvracel do pytlíku, který si přinesl v kapse. Neviděla ho tak poprvé, naposled na obzvlášť krvavém místě činu. U detektiva z vražd to bylo zvláštní, ale když se ho na to Vailová ptala, odbyl to tak, jak přecházel názory, které se mu nezamlouvaly: pokrčením mohutných ramen. Bledsoe jednou řekl, že to neovládá, prostě se to stane. Domníval se, že to nějak souvisí s „autonomní reakcí“ na pach krve. Vailové to připadalo jako nesmysl, ale kdoví? Možná to byla pravda, nebo se možná jen samčí ego snažilo zastřít trapnou slabost. Tehdy zjevně chtěl, aby si toho Vailová nevšímala, a tak mu vyhověla.

Vailová strčila hlavu do koupelny a pokračovala. Bledsoe se napřímil, vypůjčil si od technika plastový pytel a neprodyšně do něj uzavřel kysele páchnoucí obsah svého žaludku. Otřel si rty složeným papírovým kapesníkem, který štípl technikům z kufříku s pracovními potřebami, pak si strčil do úst mentolku. Okamžik cucal, pak ukázal na stěnu nad zrcadlem. „Co ty na to?“

Rozmáchlými rudými tahy tam bylo načmáráno: „Je to v.“

„To může znamenat spoustu věcí.“

„Jako třeba?“

Vailová pokrčila rameny. „Budu se nad tím muset zamyslet. Nejsem si jistá, jestli už toho víme dost, abychom si mohli vytvořit nějaký názor.“

„Říkalas, že to může znamenat spoustu věcí. Musíš mít nějakou představu.“

„Za prvé, nemusí jít ani tak o to, co napsal, jako o to, proč cítil potřebu to napsat.“

Bledsoe o tom chvilku přemítal, pak potřásl hlavou. „S tímhle si užiješ.“

„Nepochybně.“ Vailová vykročila z koupelny. „Tak jo, co máme?“

„Žádné známky násilného vstupu,“ odpověděl Bledsoe. „Oběť mohla útočníka znát.“

Vailová odvrátila pohled a spočinula jím na Melaniinu lůžku, nasáklém krví. „Mohla se s tím chlapem seznámit včera večer a přivést si ho domů. Nebo mohl snížit její ostražitost nějakou lstí. Dost na to, aby mu otevřela dveře. Ať tak nebo tak, tvůj dohad, že ho znala, nám moc nepomůže.“

Bledsoe zabručel a vyšel z koupelny.

Profilovačům bylo často zatěžko mít s někým vztah, natožpak rodinu. Ustavičně přemýšleli o fotkách z místa činu, uvažovali, co jim uniklo – nebo co sice viděli, ale špatně si to vyložili. Nebo co se domnívali, že vidí, ale ve skutečnosti to tam nebylo. Byl to stav ustavičné nejistoty, jako když si pořád říkáte, že jste na něco zapomněli, ale nemůžete přijít na to, co to bylo.

Pro Vailovou to však byla práce a konala ji, jak nejlíp dovedla. V téhle chvíli doufala, že ji koná dost dobře, aby pomohla chytit Mrtvé oči. Po třech vraždách v rozmezí pěti měsíců se vrah odmlčel. Několik měsíců se nedělo nic. Když vznikl takový vzorec, policie usoudila – nebo spíš doufala, že zločinec buď zemřel, nebo sedí v cele věznice s nejvyšší ostrahou za nějaký nesouvisející čin.

Když zesílily pochybnosti, že třetí oběť byla dílem Mrtvých očí, měl pachatel na účtu jen dvě vraždy. Najednou už se nezdál tak produktivní a hrozba, již představoval, tudíž nebyla tak velká. Při ustavičných starostech o stoupající rozpočet policejního sboru šel speciálně vytvořený tým k ledu.

Pro Vailovou to bylo dobré načasování: devět měsíců práce v těsné blízkosti Bledsoea jí stačilo. Vailová ho měla ráda, ale když jste s někým tak často, máte sklon přebírat jeho problémy. A s rozpadlým manželstvím – a hlavou plnou sériových vrahů – měla dost stresu i bez přemýšlení o Bledsoeových potížích.

Vailová poklekla vedle zkrvavené, znetvořené mrtvoly Melanie Hoffmanové a vzdychla. „Proč tě to potkalo?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Citáty

Prolog

… jedna

… dvě

… tři