Stanislav Češka

Případ českého knížete

Zločiny na Velké Moravě

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2018

Obálka © Martina Černa, 2018

Foto na obálce © Archeologicky ustav AV ČR, Brno, v. v. i.

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8259-3  (epub)

ISBN 978-80-243-8260-9  (mobi)

Věnováno manželce Hance, prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

Poděkování

Děkuji na tomto místě všem archeologům a historikům žijícím i nežijícím, z jejichž prací jsem získával své vědomosti o fascinující historii Velké Moravy. Nebýt jejich profesionality a často také invence a představivosti, věděli bychom toho podstatně méně o této velké době našich dějin.

Zároveň bych chtěl jasně zdůraznit, že případné historické nepřesnosti v této knize jdou výhradně na můj vrub a jsou daní za populární ztvárnění daného tématu.

Dovolil bych si zde uvést abecední seznam (bez titulů) jmen těch, jejichž práce mi byly největším zdrojem poučení při tvorbě této knihy:

Miloš Čižmář, Luděk Galuška, Lubomír E. Havlík, Vilém Hrubý, Ján Hunka, Zdeněk Klanica, Bohuslav Klíma ml., Pavel Kouřil, Michal Lutovský, Jiří Macháček, Zdeněk Měřínský, Robert Nový, Karol Pieta, Lumír Poláček, Josef Poulík, Naďa Profantová, Rudolf Procházka, Alexander T. Ruttkay, Čeněk Staňa, Peter Šalkovský, Vladimír Turčan, Emanuel Vlček

Dovolil bych si také poděkovat panu doc. PhDr. Pavlu Kouřilovi, CSc. a Mgr. Zdence Kosarové z Archeologického ústavu Akademie věd ČR Brno za poskytnutí předlohy pro foto na obálce.

I když nechci a ani nemohu popírat fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh je sice založený na skutečných událostech, avšak jako celek vymyšlený, a jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími osobami či současnými událostmi je čistě náhodná.

1

Moravgrad 1[1], r. 905

Oblohu střídavě zakrývaly a odkrývaly mraky, mezi kterými vykukovalo zářijové slunce, stále teple hřející. Pokud mu tedy mraky dovolily dohlédnout až dolů na Moravgrad.

Mraky byly střídavě světlé a tmavé. Když zčernaly, na zem dopadlo pár dešťových kapek. Nebylo jich ale nijak moc.

Stále však pofukoval docela svěží vítr, díky kterému se docela ochladilo, když se slunce schovalo za mraky.

Někomu to vyhovovalo. Vysokému, vzpřímeně stojícímu bělovlasému muži mlčky rozjímajícímu před vchodem do moravgradské baziliky a téměř neznatelným pokývnutím hlavy odpovídajícímu na pozdravy a úklony kolemjdoucích však zřejmě příliš ne.

Když se slunce opět schovalo za mraky, přitáhl si k tělu plášť u krku sepnutý dvěma stříbrnými, silně pozlacenými gombíky.

Muže v plášti všichni kolemjdoucí uctivě zdravili, protože jej všichni, nebo téměř všichni znali. A i ti, kteří jej osobně nepotkali, o něm dobře věděli a vážili si jej.

Protože kníže Slavomír z Dolnogradu[2], župan veligradský[3], druhý muž Moravského království hned po králi, věnoval celý svůj život službě rodné zemi. Mnohokrát za ni nasazoval svůj život v bojích, mnohokrát svým důvtipem a chytrostí dokázal při nejrůznějších jednáních dosáhnout maximum možných výhod pro Moravské království i bez prolévání krve. A to pouze svojí vzdělaností, životní moudrostí a diplomatickou obratností.

Slavomír byl živoucím symbolem posledních desetiletí historie své země. Dožil se požehnaného věku, o kterém mohli mnozí pouze snít. Hospodin mu dal strávit na tomto světě už celých sedmdesát pět let.

V tom věku mnozí, pokud jim Bůh tedy ještě dával dar života, sotva chodili, a když chodili, tak často pouze s pomocí hole nebo svých blízkých. Ne tak Slavomír.

I když i jemu se občas ozvaly bolavé klouby, které si rád vyhříval na slunci, jeho postava byla stále pevná a vzpřímená, jeho paže zůstávaly stále silné a pořád dokázaly pevně uchopit velký, vzácný meč s damaškovou čepelí, který si kdysi přivezl z Byzance a kterým připravil o život řadu nepřátel moravské země.

Slavomírův obličej už dlouho zdobily hluboké vrásky. Vlasy, které lemovaly jeho tvář, byly poslední léta zcela šedivé, pořád však husté a spadající až na ramena.

Kromě mnoha nadání a schopností, kterými byl kníže Slavomír bohatě obdarován, proslul ještě jednou, docela pozoruhodnou schopností. Objevil v sobě um, který byl dán jen málokomu.

Schopnost úspěšně pátrat po pachatelích těch nejtěžších zločinů. Jen stěží byste našli v moravské zemi i jejím okolí druhého tak schopného vyšetřovatele. Nebýt Slavomíra a vikinga Erika, jeho věrného přítele, mnoho zločinů té doby by zůstalo nepotrestáno. A to nejenom v Moravském království.

2

Slavomír náležel do rodu Mojmírovců. Byl však dost netypickým příslušníkem tohoto vládnoucího moravského rodu. Na rozdíl od svých příbuzných často se hašteřících o moc a vliv v zemi se Slavomír vždy vyvaroval toho, zaplétat se do intrik a občas až bratrovražedných bojů o vládu nad zemí. Bylo mu totiž jasné, že takové šarvátky prospívají pouze nepřátelům Moravského království. Král Rastislav blahé paměti, který byl mistrem v zasévání svárů už mezi nebožtíka východofranského krále Ludvíka a jeho syny, nebyl jediný, kdo takové umění ovládal. I mezi nepřáteli a soupeři Moravy jich bylo mnoho.

Kníže Slavomír se proto takovým rozbrojům mezi příbuznými vyhýbal a vždy zůstával věrný právoplatným moravským vládcům. I když si to občas některý z těchto panovníků nezasloužil a někdy také nevážil.

Slavomír během svého života poznal čtyři moravské vládce.

Narodil se za vlády toho, který položil základy mocného moravského státu dobytím Nitravska, ze kterého vyhnal jeho vládce knížete Pribinu. Za vlády slavného knížete Mojmíra blahé paměti, který jako první moravský vládce přijal s mocnými své země víru v Ježíše Krista.

Franským protivníkům snažícím se Moravu podrobit tak vyrazil z rukou hlavní důvod, proč by tak měli konat, tedy šířit křesťanství. A když tak učinil, stalo se jemu samotnému šíření křesťanské víry vítaným důvodem pro to, aby sám ovládl Nitravsko.

Jako jinoch potom na sklonku vlády Mojmírovy Slavomír odešel za studii do franského Kolína, papežského Říma a mocné byzantské Konstantinopole. Odešel jako jinoch a vrátil se jako mladý, silný a vzdělaný muž doprovázený svým už posléze celoživotním přítelem vikingem Erikem.

Jako dospělý muž potom Slavomír věrně sloužil třem Mojmírovým následovníkům – synovci Rastislavovi, jeho synovci Svatoplukovi a nyní i Svatoplukovu synu Mojmírovi.

Slavomír byl jedním z několika moravských šlechticů, kteří se mohli nazývat knížetem. Tento vznešený titul mu udělil před desetiletími ještě jako mladému, sotva čtvrtstoletí starému muži král Rastislav. Spolu s knížecím titulem Rastislav pověřil Slavomíra také úřadem župana v největším moravském sídle, ve Veligradu. Daroval mu tam rozsáhlý pozemek, na kterém si Slavomír postavil svůj výstavný dvorec, kde od té doby žil a ze kterého vyjížděl od své rodiny na cesty po moravské zemi i jejím okolí.

Když se Slavomír dával do stavby svého sídla, nechtěl pouze vybudovat domov pro sebe a své blízké. Chtěl postavit také něco, co jej přežije a bude sloužit všem obyvatelům Veligradu. Nechal proto na svém dvorci zbudovat vpravdě skutečný klenot. Sice ne největší, avšak na Moravě asi nejkrásnější kostel – chrám svatého Petra a Pavla[4], který se stal největší ozdobou a přímo symbolem Veligradu.

Tak velkoryse mohl Slavomír budovat, protože král Rastislav jej, tehdy ještě mladého velmože, odměnil vpravdě královsky. Ovšem vděčný moravský panovník dobře věděl, proč si Slavomíra tak považuje. Nebýt mladého velmože, moravská říše by se tehdy zachvěla v základech a možná by se i rozplynula pod panováním krále Ludvíka ve Východofranské říši.

Pětadvacetiletý Slavomír byl jeden z mála, kdo neztratil rozvahu a odvahu před záplavou obrovské východofranské přesily valící se pod velením samotného krále Ludvíka, rozezleného na nedostatek Rastislavovy loajality, na moravskou zem.

Chytrou a odvážnou léčkou přivedl Slavomír východofranské nájezdníky před hradbami Moravgradu do vážných nesnází a následně je vy hnal ze země i s jejich králem Ludvíkem, který léta Páně 855 přijel na Moravu v čele svého obrovského vojska, počtem mnohem převyšujícím to moravské, aby ztrestal nepoddajného Rastislava, jenž nechtěl uznávat Ludvíkovy nároky na svoje království.

Franská, doslova trestná výprava zpočátku nemilosrdně plenila moravskou zem a nechávala za sebou zmar a zkázu, zatnuté pěsti a nenávist v očích Moravanů, kteří pozorovali své mrtvé a zraněné příbuzné, přátele a sousedy a zničené domovy. Díky Slavomírovi a jeho válečnickému umění se však Frankové nakonec museli zastavit právě pod hradbami Moravgradu, jehož dobytím chtěli pokořit moravskou říši, načež je Slavomír troufalým a neočekávaným útokem, kterým jim vpadl do zad, přinutil k bezhlavému útěku, při kterém mnoho nechybělo, aby i král Ludvík ztratil svůj život, nebo alespoň padl do zajetí.

Moravská vojska pod vedením nesmiřitelného Slavomíra pak vtrhla do Východní marky[5] jako ta nejhroznější a nejničivější bouře. Zem franských nepřátel poplenila, poničila a vyloupila a dala tak jasně najevo, kdo je na Moravě pánem.

Mnoho franských matek tehdy oplakávalo své syny, které svými meči a sekyrami rozsekali moravští bojovníci navýsost rozzuřeni škodami, které v jejich zemi Frankové napáchali, a mrtvými a zraněnými, kteří se jim nestačili ubránit a které za sebou zanechali.

Slavomírovi bylo v době této nemilosrdné války na život a na smrt pouhých dvacet pět let a kvůli jeho mládí se na něj většina moravských velmožů dívala přezíravě. Byli přesvědčení, že mladý a vzdělaný Slavomír je pouze namyšlený floutek přeceňující své schopnosti a vědomosti, které si přinesl z ciziny. A že jejich zkušenosti jsou mnohem cennější.

Přes varování všech pochybovačů dokázal však Slavomír krále Rastislava přesvědčit, aby nedal na názory mnoha starších a zkušenějších velmožů, vladyků a vojáků. Ti králi radili podrobit se velké franské přesile, která se řítila na jejich zem jako obrovská potopa a o které byli přesvědčeni, že zadupe moravskou zemi do země pouhými kopyty svých koní.

Jenže Rastislav měl se Slavomírem jednu vlastnost společnou. Schopnost snít. Ne hloupě a bezhlavě snít. Snít s předvídavostí říkající vám ne to, co bude zítra, ale co se stane pozítří, příští týden, za měsíc, když zítra uděláte to, co udělat chcete a třeba i musíte.

Jako jeden z mála si totiž Slavomír dokázal zcela představit, jakou obrovskou výhodu Moravanům dávají mocná a těžko dobytná opevnění moravských hradišť, která mohou vyrovnat podstatně slabší bojovou sílu Moravanů proti mnohem a mnohem silnějším Frankům, jejichž nekonečné vojsko budilo tehdy u mnoha Moravanů doslova hrůzu. Slavomír si totiž dobře pamatoval, co vyprávěl jeho otec, když začínal budovat mocné hradby rodného Dolnogradu. Jak malému Slavomírovi vyprávěl o tom, že ty hradby moravských hradišť budou jednou chránit před přesilou nepřátel nejen ty, kdo na Dolnogradu žijí, nýbrž i sousedy z okolí. A podobná vyprávění si pamatoval také malý Rastislav od strýce Mojmíra a především Radslava[6], velkého budovatele opevnění moravských hradišť.

Rastislav tehdy mladého Slavomíra vyznamenal nejen knížecím titulem, významným úřadem a velkým majetkem. Věnoval mu také své přátelství a věřil mu od té doby jako málokomu jinému. Udělal z něj svého nejpřednějšího rádce, muže, jehož hlasu vždy naslouchal.

Pro krále Ludvíka znamenala prohraná válka prohloubení jeho nepřátelství s Rastislavem. Ovšem Ludvík nebyl hloupý a uznával hrdé a nepoddajné muže, muže schopné jít si tvrdě za svým a být zároveň věrní svému vládci. Takže Slavomír si tehdy získal nejen přízeň Rastislavovu.

Přestože byl mladý kníže hlavním strůjcem těžké Ludvíkovy porážky, možná nejtěžší, jakou mocný východofranský král do té doby zažil, tento mocný a moudrý východofranský vládce si od té doby tohoto schopného mladého moravského velmože dobře zapamatoval a věnoval mu svůj respekt. I když stáli každý na jiné straně – v lepším případě diplomatického jednání, v případě horším bitevního pole.

3

Rastislavovy důvěry si Slavomír velice vážil a také ji nezklamal. Byl u všech důležitých okamžiků života Moravského království. Jako jeden z iniciátorů myšlenky budování vlastní církevní provincie přivedl na Moravu z Byzance Konstantina s Metodějem, vyřešil léta Páně 864 konflikt mezi Rastislavem a Ludvíkem na Dowině[7].

Na rozdíl od řady jiných potom jako čtyřicetiletý dělal vše pro to, aby zabránil Svatoplukovi v hanebné zradě strýce Rastislava, která vyvrcholila tím, když Svatopluk vydal krále Frankům.

Slavomír tehdy bez nejmenšího rozmýšlení odjel do Řezna na soud s Rastislavem. Postavil se zde odvážně doslova proti všem bez ohledu na nebezpečí, které tím podstoupil. Neváhal riskovat nelibost krále Ludvíka, obhajoval moravského krále, jak toho jen byl schopný.

Když soud nakonec krále Rastislava odsoudil k smrti, kterou král Ludvík změnil v oslepení a doživotní uvěznění v jednom z bavorských klášterů, Slavomír se jen těžko smiřoval se skutečností, že se mu Rastislava nepodařilo zachránit. Ani po této tragické události však Slavomír neslevil ze svých zásad.

Poté, co donutil zpět ke svým přeběhnuvšího Svatopluka přísahat věrnost moravské zemi, jako první jej uznal jako právoplatného dědice za nového moravského krále a snažil se mu pomáhat tak, jako to činil u jeho strýce Rastislava.

Svatopluk cítil nejprve zlobu a nenávist k zásadovému veligradskému knížeti. Po čase si však v duchu přiznal, že věrnější a chytřejší muž po jeho boku nestojí. Slavomír tak byl i nadále u všeho důležitého, co potkalo Moravské království.

Měl významný podíl na tom, že byl uzavřen ve Forahheimu[8] mír mezi Východofranskou říší a Moravským královstvím, mír, který ukončil vyčerpávající válku mezi oběma zeměmi. Pomáhal Svatoplukovi s jeho výboji i arcibiskupovi Metoději s jeho pastorační i misionářskou prací. Doprovázel Metoděje do Říma, kde musel obhajovat své dílo v důsledku očerňování franskými kněžími z Moravského království. Spolu s Metodějem dopravil na Moravu papežské privilegium „Industrae tuae“[9], které znamenalo naprostý triumf Metodějovy cesty do Říma.

Ve Slavomírově Veligradu se pak konal i slavný obřad, při kterém přijal křesťanství český kníže Bořivoj s manželkou Ludmilou. Slavomír však v době Bořivojova příchodu do Veligradu netušil, jaké tajemství sebou český kníže přináší…

4

Knížeti Slavomírovi všechny tyto vzpomínky probíhaly hlavou, když stál před moravgradskou bazilikou a střídavě vzpomínal na své blízké a přemýšlel, o čem si bude tentokrát vyprávět s Metodějem nad jeho hrobem.

Už tomu bylo několik let, co pochoval svoji milovanou ženu Ladu, se kterou spojil svůj život v kostele na dvorci v rodném Dolnogradu. A po matce už také na onen svět putovali i tři Slavomírovi synové, jediná dcera, a dokonce už i jeden z vnuků, který zahynul kdesi u Dunaje při bojích s Maďary.

Když Slavomíra opustil také přítel nejvěrnější, druh v dobrém i zlém, statečný viking Erik, který sní svůj věčný sen ve veligradském hrobě vedle své drahé ženy Jany, kterou následoval v cestě na věčnost krátce po jejím úmrtí, na knížete dolehlo plnou vahou jeho stáří.

Najednou přestal mít na chvíli chuť dál žít. Pak se však zalekl takových hříšných myšlenek. Rychle si uvědomil, že jeho dlouhý a naplněný život je velký dar, který dostal od Hospodina. A že právě dnes, kdy se nad Moravským královstvím stahují mraky hrozící jeho zničením, je jeho povinností přispět k tomu, aby katastrofa nebyla tak velká, jak může být, a aby pomohl co nejvíce lidem spoléhajícím se na jeho schopnosti.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Poděkování

1

2

3

4