Jana Klimečková

Slib svatojánské noci

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jana Klimečková, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8261-6  (epub)

ISBN 978-80-243-8262-3  (mobi)

Prolog

Všichni někdy stojíme před životně důležitým rozhodnutím. Ve stejné situaci se nacházeli i tři hrdinové tohoto románu. Byly to ještě nedospělé děti, sirotci. Okolnosti je donutily opustit všechno, co dosud znaly, a utéct daleko od domova. Nablízku nebyl nikdo, kdo by jim poradil, musely se rozhodnout samy a hned si zvolit mezi místy, která znaly jen z vyprávění. Mezi Haličí, Uhrami a Vídní si vybraly hlavní město císařství a doufaly, že se jim tam podaří zapomenout na minulost a začít nový život.

V polovině devatenáctého století směřovaly do Vídně kroky mnoha našinců. Bylo to město, kde se jim nabízel, alespoň v jejich představách a snech, lepší život, než do kterého se narodili v Čechách a na Moravě. Odcházeli za prací, za vzděláním, za kariérou… Odcházeli za štěstím. Vídeň! Kdo by po ní netoužil? Vždyť je to srdce monarchie, bohaté město, kde sídlí i císařský dvůr. Moudrý císař František Josef dal zbourat hradby, které po staletí svíraly staré město, a tím umožnil vesnicím za hradbami, aby splynuly s centrem. Na místě hradeb vznikla ulice Ringstrasse a na ní vyrůstají nádherné paláce, divadla či opera. Mezi těmi, kteří navrhují moderní Vídeň, nechybí významní architekti z Čech, stavby řídí čeští stavbyvedoucí, cihly se vyrábějí v mnoha cihelnách kolem Vídně, kde pracují celé české rodiny a vídeňské paláce staví ruce českých zedníků, štukatérů, tesařů a truhlářů. V rodinách slouží české služky, každá lepší vídeňská rodina má českou kuchařku, cukrářku, o děti se starají české Anny, Mařky, Boženy. Své služby tu nabízejí čeští krejčí i ševci a za zkušenostmi sem váží cestu tovaryši všech dalších řemesel.

Mnoho národností je v mocnářství, ale mezi těmi, co přicházejí do metropole, je nejvíc právě z českých zemí. Ve druhé polovině 19. století má Vídeň půldruhého milionu obyvatel a mezi nimi je oficiálně 250 tisíc Čechů, neoficiálně až půl milionu. Proto je Vídeň považována za největší české město v Evropě, vždyť Praha má v té době necelých 200 tisíc. Všude v ulicích je slyšet čeština, proniká dokonce i do vídeňského dialektu. Lidová Vídeň se chodí po práci bavit do Prátru, kde je nejvíc českých restaurací, hospod či kaváren.

Řada našinců se ale úmyslně ke své národnosti nehlásí. Stydí se za to, že přišli z venkova. Někteří Vídeňáci je považují za neotesané přivandrovalce a posmívají se jim. Kde by ale byla Vídeň bez jejich práce, bez jejich šikovných rukou?

Každý nově příchozí žije ale zpočátku v nejistotě. Práci sice sežene, té je všude dost, ale kde sehnat bydlení? Dokonce jen postel na přespání je těžké si opatřit a ceny jsou nekřesťanské. Lépe se začínalo těm, co zde již měli nějaké zázemí, příbuzné, kteří tu zapustili kořeny v minulé nebo předminulé generaci.

Této výhody využily i tři děti z našeho románu. Jak dospívaly, osud každého z nich se už utvářel po svém. Přesto stále držely pospolu, na pozadí velkoměsta měly svůj malý ostrůvek jistoty. Společně prožívaly úspěchy i neúspěchy, pocity štěstí i zklamání. Postupně dobývaly hlavní město s jeho příležitostmi i záludnostmi.

Budeme sledovat jejich životní cestu, budeme svědky jejich každodenních radostí i strastí, nadějí i ztráty iluzí.

Řeknou si naši hrdinové po letech, dobře jsme udělali, že jsme si zvolili právě Vídeň? Neměli jsme raději zamířit do Haliče nebo do Uher?

To ostatně může posoudit i čtenář, pokud dočte do poslední stránky.

Z pastvy do Vídně

Toho roku se úhory pod lesem obrácené na jih zazelenaly už brzy na jaře. Duben, o kterém se říká, že na strakaté krávě jezdí, také nezůstal své pověsti nic dlužen. Střídavě pršelo a svítilo slunce, takže i tráva na obecní pastvině, přestože je k severu, rostla a houstla před očima. Tak to má přece být, na jaře nemá pastýřovi oschnout hůl, radovali se hospodáři i kozičkáři. Letošní jaro bude pro pastvu a senoseč požehnané. Krávy se na pastvu vyženou prvního května jako každý rok, no už aby to bylo, beztak jsou po zimě prázdné seníky, někde se musí šetřit i slámou a pak, po zeleném se krávy rozdojí, hospodyně mají dížky plné dvakrát denně. Johana se ale z narostlé trávy neradovala. Starosta, její poručník, už požádal pana učitele o úlevu. Bude tak honit krávy denně na pastvu jako vloni. Úlevu od školy má na jaře i na podzim většina dětí z chalup, jejich ruce jsou potřeba pro práci na poli i doma, dřou spolu s rodiči od rána do večera, někteří na to dokonce čekají, škola jim k srdci nepřirostla. Johana k nim ale nepatří, ta by raději seděla ve školní škamně, četla, psala a poslouchala povídání pana učitele. I když… nejraději ze všeho by se vrátila do klášterní učebny.

S kým ale bude letos pást? Snad to nebude Lojzek z pastoušky. S ním a s jeho sestrou Mařkou pásla během loňského roku. Lojzkovi ale bylo už třináct, ani do školy přes zimu nechodil, pomáhal v lese a proslýchá se, že se půjde do Brodu učit na zedníka. Lojzka ráda nemá, ale to učení by mu moc přála. Jenže koho pak určí pro obecní pastvu místo něho? Ve vsi je pár sirotků, ale jsou ještě malí, sotva udrží prut v ruce, ti mohou tak nanejvýš honit husy k rybníku, těm stádo krav nikdo nesvěří. A ti starší? Ti jako ona? Ty by na prstech jedné ruky spočítala. Nejstarší je Jura Homolů, tomu už bude čtrnáct. Je poloviční sirota, žije s matkou a malou sestřičkou a musí doma zastat všechnu mužskou práci. Ze sirotčí pokladny na něj platí jeho mámě pár zlatek, ale to nestačí, Johana to ví nejlépe podle sebe. Tetička, její pěstounka, pořád vzdychá, že je to málo. Jura vloni od jara do zimy pomáhal za stravu na statku u pantáty Vojtka, ale pastvu by bral radši, jéjej, za tu by měl víc. Takže letos bude nejspíš pást s Jurou, což by bylo lepší nežli s Lojzkem. Ten nemá žádné vychování, mluví sprostě a je hulvát. To Jura, ten se ani ve škole nepral, ani holkám nekroutil rukama, ani sprostě nenadával. Vesnice ale potřebuje pasáky tři, koho ještě starosta vybere? Asi zase tu Mařku z pastoušky. Bude jí také dvanáct jako mně, moc chytrá není, ale mne má ráda. Na pastvě jsme si vždy povídaly, mohla jsem jí vyprávět o mamince, o tatínkovi, o bratříčkovi a nejvíc o sirotčinci, o klášteře… Myslím, že klášter mi tak trochu záviděla.

Ach, klášter, kdo by na něj nevzpomínal? Začátky tam byly smutné, ale dnes vím, na klášter budu vždycky vzpomínat ráda, hodně jsem se tam naučila. Bylo mi deset pryč, když jsem musela od sester dominikánek odejít, chtěla mě tetička do pěstounské péče a poručník starosta souhlasil. Sirotčí pokladna dává tetičce dvě zlatky měsíčně, ale až dovrším dvanáct let, a to bude brzo, bude to jen jedna zlatka. Ve dvanácti je prý už každý sirota dost velký na to, aby pomáhal v domácnosti a tím si na sebe vydělal, tak je to napsané v lejstrech, tak to chce císař pán. Tetičce jsou ale málo i ty dvě zlatky, proto na starostovi vyprosila, aby mi vloni dali obecní pastvu. Ale co bude, až dostane od sirotčí pokladny jen jednu zlatku? Pak možná uprosí starostu, aby mi dovolil chodit po střídě. Střída! Ach, jednou týdně mi dovolí žebrat po vsi. Jen to ne. Ale jsem prý úplná sirota, tak co bych chtěla?

Vždy když měla pocit, že jsou k ní všichni nespravedliví, našla si koutek, kde byla úplně sama, a vracela se v myšlenkách do minulosti.

Tenkrát… už je to dávno, sotva pět mi bylo a bratříčkovi dva, když nám tatínek umřel. Zdravý byl jak řípa, ale strýc kovář mu vytrhl zub, celé vesnici je trhal, ale tatínkovi se rána zapálila a dostal otravu. Ani doktor nepomohl. S maminkou jsme zůstali v chalupě sami, tatínka nám připomínala jen vůně vydělané kůže. Byl sedlář, pro sedláky z okolí šil a opravoval postroje a sedla, ještě teď, když je všude ticho a přivřu oči, vybavím si tu vůni. Pak se ale maminka rozstonala. Zeslábla, kašlala, ležela v posteli a byla smutná, my s bratříčkem jsme byli střídavě u kmotřičky a u tetičky. V den mých sedmých narozenin, v létě na den Nanebevzetí Panny Marie, nás naposledy kmotřička přivedla k mamince. Kolem stály ženské. Nemluvily, jen posmrkávaly a cípy zástěr si otíraly oči. Něčí ruce nás přistrčily k posteli. Maminka nám udělala na čele křížek a řekla, že nás musí opustit, poroučí nás hodným lidem a Pánubohu. A pak jsme už znali jenom klášter. Nejdřív se nám moc stýskalo po mamince, po chalupě, po všem, ale zvykli jsme si a bylo nám tam dobře. Sestry dominikánky se o nás staraly, do školy jsem chodila, žádné úlevy jsem nepotřebovala. Na pole jsem nemusela, na pastvu nehonila, jen na zahradě jsem pomáhala. My, dívky, jsme se učily vařit, plést, vyšívat, starat se o domácnost a také panskému chování a německému jazyku. Říkaly nám, že budeme třeba sloužit u lepších lidí a tam se mluví německy. Bratříčka jsem vídala denně, na špacír jsme chodili všichni společně. Až jednou v zimě, to zamrzl panský rybník pod klášterem… Děti ze sirotčince se šly klouzat. Bratříček se rozběhl daleko od břehu, hladina se leskla, nebylo vidět, že tam rybáři prosekali rybám díru. Spadl pod led a utopil se. Teď spí na hřbitově u maminky a u tatínka. V naší chalupě bydlí jiní lidé, i na našem poli hospodaří. Ale je to pořád moje chalupa, moje pole, říká tetička i pan starosta. Až mi bude jedenadvacet, najdu si ženicha, vdám se a budu tam hospodařit já. Teď musím být u tetičky, v sirotčinci smějí být jen malé děti, ti starší musí do rodin, do pěstounské péče, aby se prý naučili všemu, co budou v životě potřebovat. Tetička není zlá, i když… v klášteře to bylo lepší.

Při neradostné představě o pastvě a ještě horším chození po střídě se v její mysli přece jen objevila jiskřička naděje. Já mám ale ještě jednu tetu, tu z tatínkovy strany, ta je ve Vídni, vaří tam v Prátru. Jó, kdybych tak mohla za ní. Tam bych určitě nemusela honit na pastvu, ve velkém městě beztak nechovají krávy. Až budu starší, vydám se za svou druhou tetou…

Skončila prvomájová nedělní bohoslužba, všichni se vyhrnuli z kostela. Johana čekala, až vyjdou i sestry dominikánky. Mají v klášteře svou vlastní kapli. Zná ji moc dobře, denně tam chodívají na jitřní, ale na velké nedělní bohoslužby přicházejí sestry dolů do vsi. Když v přední lavici uvidí jejich bílé řízy a hlavy s černými závoji, hned mívá lepší náladu. Počkala před kostelem, až všichni vyjdou, a vrhla se k sestře Kristýně, tu měla vždycky nejradši. Potěšilo ji to, pohladila ji po vlasech a řekla, že od Velikonoc povyrostla. A proč někdy nepřijde na návštěvu? I matka představená by ji ráda viděla.

„Přišla bych, ale po škole musím poklúzat Stračenu a králíky. A co slezl sníh, chodím na mlíčí. A teď už začne pastva, tak nebudu mít čas vůbec,“ řekla rozzlobeně.

„Ale Johanko, ty jsi šikovná, ty stihneš všechno, pastvu i potěšit nás návštěvou.“ Zalovila v kapsáři a dala jí cukrátko, stejné, jaké dostávala v klášteře. Ona ale ty své nikdy nesnědla, i když na ně měla chuť, vždycky je nechala bratříčkovi, měl medové cukroví moc rád.

Na plácku u zvoničky se chystal bubeník. Lidé se zastavovali a čekali. Johana ani čekat nemusela, věděla, co vybubnuje. Ještě nedošla ani k rohu farské zahrady a už se k ní neslo:

„Na vědomost se dává, že zítra začíná jarní pastva na obecní louce a na povolených úhorech. Určení pasáci jsou: Jura Homolů, syn vdovy Anny Homolové z čísla 20, Marie Vísková, dcera podruha Vincence Víska a Amálie Vískové z obecní pastoušky, a Johana Horáková, sirota, toho času bytem v chalupě číslo 5 u pěstounky Alžběty Uhrové.“

Ráno tetička Stračenu napojila, do žlabu jí dala hrstku sena, prý jen aby chytla slinu, půjde na pastvu, proč jí dávat celou náruč jako jindy. A zatímco Stračena chytala slinu a teta ji dojila, Johana jí vplétala do ocasu červenou pentli. Vzpomínala na maminku, ta také před první pastvou vplétala jejich Luci do ocasu červenou mašli. Dnes budou mít všechny krávy v ocasech zapletené pentle. Ale proč se to vůbec dělá? Komu se mají líbit? Kráva si na svůj ocas ani nevidí… Zvědavost jí nedala a zeptala se tety.

„To je takový dávný zvyk, aby bylo vidět, že se krávy na pastvu těší, a aby je někdo neuřkl. Taky aby byly poslušnější, aby se neplašily, nespásaly mokrou trávu nebo se nezatoulaly do jeteliny a nezduly se. Také studené vody z potoka se nesmí napít…“

„To přece nezáleží na pentli v ocasu, ale na pasácích, kam až je pustí. My jsme vloni hlídali každý kus, procházeli jsme kolem stáda a běda, kdyby se rozutekly někam, kam nesměly. Na krávy neplatí červená pentle v ocase, ale pořádný bič. Jura to určitě také ví, zapráská bičem a nedovolí, aby si kravky šly, kam je napadne. A my s Mařkou také něco zastaneme,“ řekla sebejistě.

„Proto starosta vybral vás, jste už rozumní. Z pastvy nesmí vzniknout žádná škoda, kdo by to platil?“

Po ranním zvonění hospodyně vyhnaly svoje Hnědky, Plavky, Straky… a jak se všechny kravky ve vsi jmenují, před vrata. Vrchní pasák Jura, s bičem v ruce, a dvě jeho pomocnice Johana a Mařka procházeli vesnicí a zaháněli je do stáda. Některé ženské sledovaly jak ostříži, jak se pasáci chovají. Za vrata odcházely, až když s uspokojením zjistily, že Jura sice drží bič, ale jen tak si s ním pošvihává a ani nezakleje. No to by bylo, aby právě na jejich kravku křikl, nebo ji dokonce přetáhl bičem! To by šly hned žalovat starostovi, vždyť obec dá chudé holotě vydělat a oni si toho neváží? Vloni na Lojzka mockrát žalovaly a právem. Ten, když po vsi sháněl krávy do stáda, hulákal a klel a ženské pak za starostou přišly, že krávy kvůli němu ztrácejí mléko a málo dojí.

Došli na konec vsi a Jura ani jednou nezaklel. Dokonce nevypustil z pusy ani jedno nemravné slovo. Letošní pastva bude určitě lepší než ta loňská. Vždyť i maminka a sestry v klášteře říkaly, že na hovádka musíme být hodní. Jsou to užiteční boží tvorové.

Na obci rozhodli, že nejdřív se spasou úhory u lesa, tráva tam díky jarním dešťům pěkně narostla. Ale je to na jih, půda je tam písčitá, hladová. Stačí, aby pár dnů nepršelo, a tráva podeschne. Na obecní louku, která je přece jen trochu chráněná, budou honit, až se vyčistí úhory. Na remízky, meze a okolí cest se krávy pouštět nebudou, ty jsou blízko vesnice, ty zůstanou pro kozičkáře.

Na úhor pod lesem hnali hned první den. V poledne přihnali domů a některé hospodyně už na odpolední pastvu krávy nevyvedly. Na lepší si prý musí zvykat pomalu, tráva je po deštích hustá a šťavnatá a dobytek na to nemá po zimě připravené bachory. I další dny honili za kopec. Johana to tu má moc ráda. Podívá-li se naproti, uvidí v zeleni stromů žlutavou věžičku, jí tak dobře známou věžičku kláštera. Vždycky ji alespoň očima pozdraví. Nedalo jí to, začala vzpomínat. Jen ať Jura slyší, jaké to bylo v klášteře.

„Vidíte? Slunce stoupá nad údolí, v zámecké kapli končí jitřní, to jsme chodili na snídani, frühstück se tomu říká po německy. Pak jsme my, školačky, usedly do škamen a malí šli se sestrami do zahrady. Krmili králíky, nasypali slepicím a kačenám, také k jezírku směli a pouštěli si klacíky po vodě. To měl náš Fanoušek nejradši, ale vždycky si zmáchal rukávky u košilky. Až slunce vystoupá támhle nad les, to bude čas na polední modlitbu a pak oběd. Malé děti mají odpolední odpočinek, my uklízely v jídelně a myly nádobí. Já měla na starosti příbory, leštila jsem je a rovnala do přihrádek. Malí jedli lžícemi, ale my dívky jsme musely příborem, to abychom se naučily slušnému stolování. V lepších rodinách, kde prý budeme jednou sloužit, se nejí jinak než příbory. Také prostírat jsme se učily. Na stolech nejsou jen příbory a talíře, ale i džbánky na smetanu, karafy na vodu a víno, šálky a podšálky, ubrousky… Správně prostřít stůl, to není jen tak. Také chování jsme braly, pozdravit, poděkovat, udělat pukrle… Pak jsme měly německý jazyk či ruční práce. Nikdy jsme nesměly sedět s rukama v klíně, lenost je matka hříchu, říkaly sestry. V pondělí a ve středu hrála sestra Dominika na piano a my, co jsme měly pěkný hlas, jsme zpívaly. Ach jo…“ Jura mlčel, Mařka, aby nezůstala pozadu, připomněla dobrotu, kterou zase zná ona.

„To my po ránu také dostaneme krajíc chleba a cmundu s kozím mlíkem. Já kozí mlíko nerada, naleju si jen trochu cmundy, ale někdy, když matka není v seknici, nasypu si do cmundy prachandu, no to je lahoda. Ochutnali jste už někdy cmundu s prachandou?“ Jura pokrčil rameny a Johana se ušklíbla. Od loňska ví, že Mařka, která nikdy nebyla v klášteře u milosrdných sester, nerozumí světu lepších lidí. Pro ni vždycky bude cmunda s prachandou největším štěstím. Ani příborem by neuměla jíst, kdo ví, jestli někdy jedla z vlastní misky. Polívku nebo kyselo jedí v pastoušce všichni z jedné mísy. A erteple? Na ty ani mísu nepotřebují. Jejich paňmáma je uvaří a z hrnce vsype rovnou doprostřed stolu. Vrhnou se na ně, před jídlem se ani nepomodlí, neděkují za chléb vezdejší. A přitom je to boží dar…

Johana se ale na Mařku nezlobí, ona nemůže za to, že je z pastoušky a že lidé se na pastoušku dívají svrchu. Ani tetička nebyla ráda, že vloni pásla s Mařkou a Lojzkem.

„Dej si na ně pozor, jsou z pastušky, od těch nic dobrého nechytíš,“ varovala ji při každé pastvě. V pastoušce bydlí i Mařčin děda a bába, pak její strýc Matěj, ten starý není, ale v pruské válce mu v bitvě u Hradce ustřelili nohu. Teď má nohu dřevěnou, ale zase má penzi. Celé dny jen sedí, tahá fajfku, plije kolem sebe a kleje. Ti tři mají malou sekničku, ani kamna nemají, jen přes stěnu k nim jde teplo. Matka Vísková a jejích šest dětí mají přidělenou velkou světnici. Tam se vaří na kamnech s pecí, na které spí nejmenší děti. Lojzek má svou lavici hned vedle pece. I jedna postel tam je, na té spí máma a Mařka. Teď v chalupě ubude Lojzek, toho potkalo velké štěstí. Pan starosta, který dělá ve vsi „otce chudých“, pro něho přece jen to učení na zedníka v Brodu vyjednal. Domovská obec musí podle císařského glejtu zaopatřovat potřebné děti. A oni jsou potřební moc, nejvíc z celé vsi, tím se Mařka dokonce chlubí, protože jejich neštěstí, jak říká její matka, je jejich otec. Děti si nadělal, nestará se o ně, do bídy je uvrhl. Byl miškář, zvířata vyklešťoval, vždy na jaře odešel do světa a na podzim se vracel. Před třemi lety se nevrátil. Říká se, že zůstal někde v Haliči, zuřil tam mor, možná už nežije, ale kdo ví, možná utekl do Ameriky. Nikdo neví, kde se světem toulá. Lojzkovi za peníze sirotčí pokladny teď koupila obec nové boty, pevné zednické kalhoty, kazajku a čepici a bude mu platit i učení. A to je co říct! Ale až složí tovaryšské zkoušky, musí pomáhat živit ty mladší, to už jim bude hej.

Teď je v pastoušce jen bída a hádky. Matka dědovi a bábě vyčítá, že svého syna špatně vychovali, strýci Matějovi zase, že tu zabírá místo, dětem, že mají špatného tátu a beztak budou po něm. Ale cožpak oni za to mohou? Naštěstí mají všichni v obci domovské právo po rodičích, nejsou to žádní nalezenci, a pan starosta vymohl peníze ze sirotčí pokladny, vždyť tátu mají a nemají… Také službu obec těm nejstarším dává. Vloni pásl Lojzek i Mařka, letos bude Lojzek v učení, pase už jen Mařka. Bratři ještě pást nemůžou, je jim deset a devět, jen k sedlákům chodí pomáhat za stravu. Nejmladší Kačka a Barka ještě škole nedorostly, pro takové žádná služba není, ty by ani husy k rybníku nedohnaly.

Po prvních dnech pastvy poznala Mařka i Johana, že Jura je lepší pasák, než byl Lojzek. Nehoní holky zbytečně za kdejakým kusem, jedním pohledem přelétne stádo a hned pozná, která kráva má zaječí úmysly. Ale hlavně holkám sprostě nenadává ani nezačne hulákat pro nic za nic, natož aby jim vyhrožoval bičem jak vloni Lojzek.

Dlouhou chvíli na pastvě ale mají všichni pasáčci, zabavit se, popovídat si, to patří k pastvě jako hlídání dobytka. Jura si s nimi zatím moc nepovídá. Jejich řeči o klášteře, o pastoušce, o nové sukni Anky či živůtku Terky ani jejich příběhy o vílách neposlouchá a většinou si hledí svého. Hned první dny vyřezal z olšového dřeva panenku pro sestřičku Toni. Johana mu nabídla, že na ni ušije šatečky, v klášteře šily i panáky pro malé děti.

„Když to umíš, budu rád, ale kde vezmeš látku?“ Mávla rukou, však doma nějaké hadříky najde. A našla. Panenka měla hned další den sukničku i jupičku. Toni se prý moc líbila.

Ale ani to ho nerozmluvilo, na pastvu si donesl čtení. Sešit s hrůzostrašnými obrázky o partě loupežníků. Takový příběh by Johana číst nechtěla, ale Juru ani tak nepřestala obdivovat a stále ho v duchu srovnávala s Lojzkem. Ten má doma dvě malé sestry a nevyřezal jim nikdy nic, natož aby si něco přečetl. Místo toho na nás jen řval. Na mne si tak netroufal, asi kvůli klášteru, ale na Mařku byl horší, a to jsou sourozenci! Mají stejné pihy i vlasy do rez, i oči mají stejně světle modré. Kdybych měla bratra, kdyby se Fanoušek neutopil, nikdy bych se s ním nehádala.

Mařka si už vloni nejraděj povídala o tancování. Při tancovačkách vystojí s dětmi pod okny hospody hodiny a hodiny. Jak muzikanti spustí, podupává si a vrtí se podle muziky, ale uvnitř jí nic neujde. O tancování si povídá ráda i Johana a po každé tancovačce probírají všechno, co se v hospodě událo. Při letošní májové tancovačce byla Mařka také pod okny hospody a teď na pastvě předvádí, jak se který tanec tancuje, a ty v sále si rozdělila na nemehla, která se sotva zatočí, a na ty, co tancovat umí. Také sukně, jupky, pentle a fjertošky holek ji zajímají a jen lituje, že ji by do hospody nepustili, ještě je malá. Johana pod okny nebyla, stát tam hodiny jako Mařka ji nebaví, ale zahánět nudu na pastvě povídáním o tom, co a jak tam bylo, kdo s kým tancoval, kdo se opil jako to prase, kdo se s kým pobil, to si poslechne ráda. Mařka vyprávěla a Johana čekala, že se na tohle chytí i Jura, že se zeptá, třeba kdo začal bitku, kdo dal komu přes čuňu, ale on stále nic.

Jednou se ho zeptala na službu u pantáty Vojtka. Myslela si, že si na něho bude stěžovat, ale ani o tom mluvit nechtěl. Po vsi se přitom povídá, že pantáta, na jehož gruntu za stravu Jura o nedělích a po odpoledních sloužil, je neurvalec. Když se mu dílo nedaří, přetáhne prý opratí, bičem, zkrátka vším, co má právě po ruce, jak pacholka, tak čeledína. Také Jura prý jednou přišel domů a měl na zádech krvavý šlinc. Jeho máma si šla na obec stěžovat. Starosta pantátovi domluvil, ten si sypal popel na hlavu, prý je rapl, nemůže za sebe a klukovi to vynahradí. Jura se měl už předtím na Vojtkovic gruntu dobře, hospodyně na něj držela, v čeledníku s ostatními sedal ke stolu, hladový nikdy domů nepřišel, něco od stolu občas přinesl i mámě a Toni. Po tom žalování mu Vojtek dopřával ještě víc, po zabíjačce poslal jeho mámě výslužku, a když sázel zemčata, košík naklíčených Jura donesl domů. Sad za chalupou si celý osázeli. Proto ho asi Jura nepomluvil.

Aby se mu alespoň trochu zavděčila, řekla, že teď na tom bude líp než u Vojtka. Jako obecní pasák bude svým pánem, po zádech ho už žádný pantáta nepřetáhne a výslužku bude dostávat od všech, kterým pase, to je přece takový obecní zvyk, a hlavně i pár zlatek od obce za rok pastvy dostane. Slouží přece všem. A jestli bude dobře hlídat stádo, určitě mu pan starosta zařídí učení. Chtěl by se něčím vyučit? Jen pokrčil rameny, ani představa učení ho nerozmluvila.

Přesto na něho Johana hleděla od první chvíle s obdivem. Je sice nemluvný, ale když ho srovnává s ostatními chlapci ze vsi, a nemusí to být ani Lojzek, Jurovi se žádný nevyrovná. Je urostlý, má tmavé vlnité vlasy, stejné jako ona, a oči šedozelené, takové měla její maminka. Je klidný a rozvážný, jako by byl už dospělý. A zatím ani jednou holkám nevynadal.

Jednou se přece jen rozpovídal. Vzpomínal, že má ve Vídni vzdálenou rodinu, mají tam velké krejčovství, a až mu bude jedenadvacet, vyhne se vojančině a půjde ke dráze, vydělá peníze a odjede do Vídně. Zamíří ke svým příbuzným, možná ho vezmou do služby, možná se tam i vyučí. Johaně se jeho vyprávění moc líbilo a stále na ně myslela.

No prosím, také chce do Vídně, jako já. Možná bychom jednou mohli do Vídně spolu… Ale jak bych to jen udělala? Vždyť tady mám chalupu se sadem a kus pole. A na hřbitově jsou rodiče i Fanoušek. Jak bych mohla ode všeho odejít? Kdo by jim na hroby nosil kytky? Teta je už stará, ta tu věčně nebude. Chalupa, pole, hřbitov, Vídeň, vše se jí míchalo dohromady, dokonce se jí o tom zdávalo. Také Juru měla na očích denně a čím dál víc se jí líbil. Večer před spaním se spolu s tetičkou nahlas modlila otčenáš a zdrávas, ale z kláštera uměla ještě svou modlitbičku:

„Panebože, prosím, dej lehké odpočinutí mamince, tatínkovi a našemu Fanouškovi, světlo věčné ať jim svítí. Amen.“ Pak už mohla spokojeně usnout. Ale od té doby, co si myslela na Juru, přidávala ještě:

„Panebože, prosím, ať Jura nechce do Vídně, ať zůstane se mnou v naší chalupě.“

Pásli už skoro dva měsíce, vypásli trávu na úhorech i na druhé straně kopce. Co nevidět začnou sena, obec rozhodla, že pást se teď bude na obecní louce. Je tam vysoká hustá tráva, mnohem lepší, než byla na úhorech a někteří nenechavci, kteří mají na svých kamenitých loučkách řidinu, by mohli po nocích obecní trávu vyžínat a v plachtě přenášet na ty své plácky, aby si polepšili. Tomu se musí předejít, tráva na obecní louce patří přece všem.

To ráno před svatým Jánem vyhnali poprvé na obecní louku. Několik dní nezapršelo, tráva byla svěží, ale mokrá nebyla, vypadalo to na zatím nejlepší pastvu. Jura prohlásil, že z takové louky se kravám nikam chtít nebude, takovou travičku, jakou mají tady, si na úhorech neužily.

„Takže cérky, dnes si konečně trochu vorazíme, dnes se stádo určitě nikam nehne, krávy tu budou jak přibité.“ Mařka s Johanou s tím počítaly, každá si přinesla košíček a už se těšily, jak zmizí v lese. Všude se modrají borůvky, letos jsou velké, hodně pršelo, narostly. Za půl dne budou mít košíky plné. Jura si spokojeně pohvizdoval, až nasbírají, trochu mu odsypou, vezme je domů pro Toni.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Prolog

Z pastvy do Vídně