The Naked Ape

Poprvé vyšlo ve Velké Británii v nakladatelství

Jonathan Cape v roce 1967.

Copyright © Desmond Morris, 1967

Translation © Ladislav Smutek, 1971

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-316-1

PODĚKOVÁNÍ

Tato kniha je určena čtenářům, kteří v biologii nejsou odborníky. Odborné prameny jsem proto v textu neuváděl, abych neporušil jeho souvislost. Při shromažďování materiálu k této knize jsem čerpal z mnoha původních vědeckých prací, časopisů a knih. Považuji proto za správné je zde uvést a poděkovat jejich autorům za vydatnou pomoc. Na konci knihy jsem zařadil dodatek, v němž uvádím k jednotlivým tématům příslušné prameny. Následuje vybraná bibliografie, která přináší úplné citace odborných prací.

Jsem velice zavázán a vděčný kolegům a přátelům, kteří mi přímo či nepřímo pomáhali v diskusích, korespondenci i mnoha jinými způsoby. Jsou to zejména: dr. Anthony Ambrose, pan David Attenborough, dr. David Blest, dr. N. G. Blurton-Jones, dr. John Bowlby, dr. Hilda Bruceová, dr. Richard Coss, dr. Richard Davenport, dr. Alisdair Fraser, profesor J. H. Fremlin, profesor Robin Fox, baronka Jane van Lawick-Goodallová, dr. Fae Hall, profesor sir Alister Hardy, profesor Harry Harlow, paní Mary Haynesová, dr. Jan van Hooff, sir Julian Huxley, slečna Devra Kleimanová, dr. Paul Leyhausen, dr. Lewis Lipsitt, paní Caroline Loizosová, profesor Konrad Lorenz, dr. Malcolm Lyall-Watson, dr. Gilbert Manley, dr. Isaac Marks, pan Tom Maschler, dr. L. Harrison Matthews, paní Ramona Morrisová, dr. John Napier, paní Caroline Nicolsonová, dr. Kenneth Oakley, dr. Frances Reynolds, dr. Vernon Reynolds, paní Miriam Rotschildová, paní Claire Russellová, dr. W. M. S. Russell, dr. George Schaller, dr. John Sparks, dr. Lionel Tiger, profesor Niko Tinbergen, pan Ronald Webster, dr. Wolfgang Wickler a profesor John Yudkin.

Rád bych ještě podotkl, že ne všichni, kdo jsou uvedeni v tomto seznamu, souhlasí s názory, jež jsem vyjádřil v této knize.

PŘEDMLUVA

Existuje asi sto třiadevadesát druhů žijících primátů. Z nich sto devadesát dva je pokryto srstí. Výjimkou je nahá opice, která se sama pojmenovala Homo sapiens. Tento neobyčejný a vysoce úspěšný druh tráví většinu času tím, že zkoumá vyšší motivy svého jednání, a stejně velké množství času věnuje tomu, že pečlivě opomíjí motivy základní. Je pyšný na to, že má největší mozek ze všech primátů, ale pokouší se utajit fakt, že má také největší pohlavní orgán, a raději přiznává neprávem tuto čest mohutné gorile. Nahá opice se projevuje velmi hlasitě, je krajně zvědavá a libuje si v přemnožování. Je načase, abychom si všimli jejího základního chování.

Jsem zoolog a nahá opice je zvíře. Je to tedy docela vhodný námět pro mé pero a nechci se mu dál vyhýbat proto, že některé formy jejího chování jsou poněkud složité. Na svou omluvu mohu uvést, že Homo sapiens zůstal nahou opicí přesto, že dosáhl vzdělání. Nepozbyl žádný ze starých přízemních motivů svého jednání, i když se dopracoval ke vznešeným motivům novým. To mu často působí rozpaky, ale staré pudy v něm působí už miliony let, zatímco nové ho provázejí nanejvýš několik tisíciletí – a není žádná naděje, že by se rychle zbavil genetického odkazu, který se v něm hromadil během jeho celého vývoje. Daleko méně by se trápil a daleko více by cítil, že naplnil své poslání, kdyby se vyrovnal s faktem, že je v podstatě živočich. Snad mu v tomto bodě může zoolog pomoci.

Jedním z nejpodivnějších rysů předchozích studií o chování nahé opice je, že se skoro pokaždé vyhnuly zřejmým skutečnostem. Dřívější antropologové prohledali kdejaký kout světa, aby se dopátrali základní pravdy o naší přirozenosti, a vypravovali se za vzdálenými zaostalými kulturami, tak atypickými a tak neúspěšnými, že téměř zanikly. Přinášeli pak odtamtud ohromující fakta o jejich bizarních svatebních zvycích, o podivných příbuzenských vztazích, o tajuplných obřadech těchto kmenů, a tento materiál podávali tak, jako by měl základní význam pro chování našeho druhu jako celku. Práce těchto badatelů byla ovšem krajně zajímavá a velmi cenná, protože dokazovala, co se může stát, jestliže skupina nahých opic zbloudí na vedlejší kolej a zabředne do kulturní slepé uličky. Objevovala, kam až je možné se odchýlit od našeho normálního způsobu chování, aniž ještě dochází k úplné společenské katastrofě. Avšak naprosto nic nám neříká o typickém chování typických nahých opic. Toho lze dosáhnout jedině tehdy, jestliže prozkoumáme obecné druhy chování, které jsou společné obyčejným úspěšným členům většiny kultur – ukázky hlavního proudu, jež dohromady reprezentují obrovskou většinu. Biologicky je jedině tento přístup správný. Antropologové staré školy by proti tomu mohli namítat, že právě technologicky jednoduché kmenové skupiny jsou bližší jádru problému než členové pokročilých civilizací. Mám za to, že tomu tak není. Jednoduché kmenové skupiny, které dodnes žijí, nejsou primitivní, ale zaostalé ve vývoji. Opravdu primitivní kmeny už neexistují po tisíciletí. Nahá opice je především zvědavý druh a každá společnost, která se přestala vyvíjet, v určitém smyslu ztroskotala, zabloudila. Přihodilo se jí něco, co ji zadrželo, něco, co pracuje proti přirozeným tendencím druhu, jež vedou k průzkumu a k probádání světa kolem něho. Charakteristické rysy, které starší antropologové u těchto kmenů studovali, byly pravděpodobně oněmi zábranami, jež zabrzdily pokrok těchto skupin. Je proto nebezpečné odvolávat se na tyto informace jako na základ pro jakékoliv všeobecné schéma našeho chování jako živočišného druhu.

Psychiatři a psychoanalytikové naopak zůstali blízko domova a soustředili se na klinické studie vzorků z hlavního vývojového proudu. Velká část jejich původního materiálu sice netrpí nedostatkem antropologických informací, ale má jinou nešťastnou slabou stránku. Jedinci, kteří sloužili za podklad jejich závěrů, se tak či onak vychylují ze správné cesty, a nejsou tedy v mnoha směrech typičtí, i když jinak nesou znaky hlavního proudu. Kdyby byli zdraví, úspěšní, a tudíž typičtí jedinci, nebyli by museli vyhledat pomoc psychiatra a nebyli by také přispěli do zásoby psychiatrových informací. Opět nechci nijak znevažovat cenu jejich výzkumu. Poskytl nám nesmírně důležitý pohled, jak se může schéma našeho chování zhroutit. Prostě cítím, že není moudré klást příliš veliký důraz na dřívější antropologické a psychiatrické výzkumy, jestliže se pokoušíme hovořit o základní biologické přirozenosti našeho druhu jako celku.

(Chtěl bych dodat, že se situace v antropologii a v psychiatrii rychle mění. Mnoho moderních badatelů na tomto poli uznává meze dřívějších výzkumů a stále více se obrací ke studiu typických, zdravých jedinců. Jak to vyjádřil nedávno jeden badatel: „Dělali jsme to přesně obráceně. Zabývali jsme se nenormálním a teprve teď, poněkud opožděně, se začínáme soustřeďovat na normální.“)

Postup, který hodlám užít v této knize, čerpá materiál ze tří hlavních pramenů: (1) z informací o naší minulosti založených na fosiliích a jiných pozůstatcích po našich pradávných předcích, které paleontologové získali vykopávkami, (2) z informací, jež mi poskytly srovnávací etologické studie o chování zvířat, založené na podrobném pozorování velkého okruhu zvířecích druhů, zvláště našich nejbližších žijících příbuzných – opic a lidoopů, a (3) z informací, které je možné shromáždit prostým přímým pozorováním nejzákladnějších a široce sdílených principů chování úspěšných vzorků z hlavního proudu většiny současných kultur nahé opice samotné.

Protože jde o rozsáhlý úkol, bude nutno v některých směrech až příliš zjednodušovat. Budu muset ponechat stranou podrobnosti vyvinuté technologie a nedržet se příliš slovního nánosu; místo toho se soustředím na ony aspekty našeho života, které mají zřejmou obdobu u jiných druhů zvířat, na takové činnosti, jako je přijímání potravy, úprava zevnějšku, spánek, agrese, rozmnožování a péče o mláďata. Jak reaguje nahá opice, narazí-li na tyto základní problémy? V kterých zvláštních směrech je jedinečná a jak její podivínství ovlivňuje její specifický historický vývoj?

Uvědomuji si, že když se budu zabývat těmito problémy, urazím asi řadu lidí. Někteří z nich neradi uvažují o zvířecí podstatě sebe samých. Snad budou pokládat za degradaci našeho druhu, budu-li o něm mluvit v jednoduchých biologických termínech. Ujišťuji je, že nemám v úmyslu jej snižovat. Jiní neradi uvidí, že do jejich odborné sféry vniká zoolog. Jsem však přesvědčen, že tento přístup má velkou cenu a že přes všechny své nedostatky vrhne nové (a v některých směrech nečekané) světlo na komplexní podstatu našeho mimořádného druhu.

Kapitola první

Původ

V jedné zoologické zahradě je na kleci tabulka s nápisem: „Toto zvíře je pro vědu objevem.“ Uvnitř klece sedí malá veverka. Má černé nohy a pochází z Afriky. Na tomto kontinentě se předtím nevyskytla ani jediná veverka s černýma nohama. Nevíme o ní nic. Nemá ani jméno.

Pro zoologa to je bezprostřední výzva. Jaké životní podmínky způsobily, že je ta veverka zcela ojedinělá? Čím se liší od tří set šedesáti šesti jiných žijících druhů, které jsou všeobecně známy a které byly již dávno popsány? V některém bodě vývoje čeledi veverkovitých se předkové tohoto živočicha nějak odpoutali od ostatních a nezávisle na nich se dále rozmnožovali. Jaké změny se vyskytly v jejich životním prostředí, že se osamostatnili jako nová forma života? Nová tendence asi vznikla poznenáhlu ve skupině veverek v jedné oblasti. Tyto veverky se nepatrně změnily, aby se lépe přizpůsobily tamějším zvláštním podmínkám. Avšak v tomto stadiu se stále ještě pářily se svými příbuznými z blízkého okolí. Nová forma byla ve své specifické oblasti poněkud ve výhodě, ale nebyla dosud ničím jiným než jen poněkud jinou formou základního druhu. Mohla být kdykoliv pohlcena hlavním proudem. Jak plynul čas, nové veverky se stále dokonaleji a dokonaleji přizpůsobovaly svému specifickému prostředí, až konečně přišel okamžik, kdy pro ně bylo výhodnější zabránit případnému křížení se svými sousedy, a tak se dokonale osamostatnit jako nový druh. V tomto stadiu prošlo jejich společenské a sexuální chování zvláštními změnami, jež činily páření s ostatními druhy veverek nepravděpodobným, nebo je dokonce úplně znemožňovaly: zprvu se pozměnila stavba jejich těla, aby si mohly lépe opatřovat potravu ve svém zvláštním prostředí, ale později se začaly lišit i jejich výzvy k páření, takže lákaly jenom partnery nového typu. Konečně se vyvinul nový druh, zvláštní a oddělený, jedinečná forma života, třístý šedesátý sedmý druh veverek.

Když se díváme na naši neidentifikovanou veverku v kleci zoologické zahrady, můžeme se jenom dohadovat, že tomu tak bylo. Jediné, čím jsme si naprosto jistí, je zbarvení její kožešiny – její černé nohy –, jež naznačuje, že jde o novou formu. Avšak to jsou pouze příznaky, jenom vyrážka, která lékaře upozorňuje, o jakou nemoc jde. Abychom skutečně porozuměli vzniku tohoto nového druhu, musíme se dívat na tyto příznaky jenom jako na východisko, které nám signalizuje, že zde je něco, co stojí za to sledovat. Mohli bychom se dohadovat, jak probíhal vývoj zvířete, ale to by bylo příliš smělé a příliš nebezpečné. Místo toho začneme pokorně tím, že pověsíme na klec jednoduchou a jasnou tabulku: Africká černonohá veverka. Nyní musíme pozorovat a zaznamenávat každou podrobnost jejího chování a morfologie, všímat si, jak se liší od ostatních veverek nebo v čem se jim podobá. Pak teprve kousek po kousku můžeme slepovat její příběh.

Když studujeme tato zvířata, máme velikou výhodu, že my sami nejsme černonohé veverky – to je fakt, který nás vede k nezaujatosti, jež sluší správnému vědeckému bádání. Jak zcela odlišně, jak depresivně jinak vypadá situace, když se pouštíme do studia lidského živočicha! I zoolog, který je zvyklý nazývat zvíře zvířetem, se těžko vyhne pocitu nadřazenosti, který je způsoben jeho vlastní angažovaností. Pokusíme se alespoň do jisté míry překonat tuto nevýhodu tím, že záměrně a trochu ostýchavě přistoupíme k lidské bytosti, jako by to byl nějaký jiný živočišný druh, zvláštní forma života na pitevním stole, jež čeká na náš rozbor. Čím bychom měli začít?

Stejně jako u nové veverky začneme tím, že jej srovnáme s jinými druhy, které jsou s ním nejblíže příbuzné. Podle zubů, rukou, očí a různých jiných anatomických rysů lze usoudit, že jde zřejmě o velmi podivný druh primáta. Jak podivný druh to je, o tom se přesvědčíme, když položíme do jedné řady kůže sto devadesáti dvou žijících druhů opic a lidoopů a pak se pokusíme vsunout někam na vhodné místo kůži lidskou. Ať ji položíme kamkoliv, vždycky vybočuje z řady. Nakonec jsme nuceni ji dát až na konec, vedle kůží velkých bezocasých lidoopů šimpanze a gorily. Avšak i od nich se nápadně liší. Nohy jsou příliš dlouhé, paže příliš krátké a chodidla jsou podivně utvářena. U tohoto druhu primáta se zřejmě vyvinul zvláštní způsob pohybu, jemuž se musel přizpůsobit jejich tvar. Ale je ještě jeden charakteristický znak, který si přímo vynucuje pozornost: kůže je prakticky holá. Kromě nápadných chomáčků vlasů na hlavě, v podpaždí a kolem pohlaví je povrch kůže úplně holý. Porovnáme-li ji s ostatními druhy primátů, kontrast bije do očí. Pravda, některé druhy opic a lidoopů mají malé holé plošky kůže na zadku, na obličeji nebo na hrudi, ale nikde mezi ostatními druhy v počtu jednoho sta devadesáti dvou není nic, co by se jen přibližně podobalo zevnějšku člověka. Už podle toho, aniž bychom se pouštěli do dalších výzkumů, můžeme právem nazvat tento nový druh „nahou opicí“. Je to název prostý a popisný, založený na jednoduchém pozorování, a nevede k žádným zvláštním domněnkám. Snad nám pomůže udržet smysl pro proporcionalitu a zachovat objektivitu.

Zoolog se upřeně dívá na tento zvláštní exemplář a diví se, jaký asi význam mají jeho jedinečné rysy. Uvědomuje si, že by měl začít srovnávat. Kde jinde je holá kůže výhodná? U ostatních primátů nenachází obdobu, nezbývá tedy než se rozhlédnout dále. Zběžný pohled na celou říši žijících savců brzy ukáže, že jsou nápadně poutáni ke své ochranné kožešinové pokrývce a že jen velmi málo ze 4 237 existujících druhů považovalo za vhodné se jí zbavit. Na rozdíl od svých plazích předků získali savci velkou fyziologickou výhodu tím, že jsou s to udržet stálou tělesnou teplotu. To umožňuje citlivému mechanismu tělesných pochodů vrcholné výkony. To není vlastnost, již savec lehce vystavuje nebezpečí nebo jíž by se dokonce snadno zbavoval. Zařízení na kontrolu teploty má životní důležitost. Silná, chlupatá, izolující ochrana zřejmě pomáhá podstatnou měrou uchovat teplo a zabránit jeho ztrátám. V intenzivním slunečním záření také brání přehřátí těla a poškození kůže, která by jinak byla přímo vystavena slunečním paprskům. Jestliže má srst zmizet, pak musí existovat velmi závažné důvody pro její odstranění. Až na několik výjimek došlo k tomuto drastickému kroku jenom tehdy, když savci vnikli do zcela jiného prostředí. Létající savci, netopýři, mají holé létací blány, ale podrželi si ochlupení na těle. Můžeme je stěží počítat k nahým druhům. V několika málo případech redukovali srst i hrabaví savci – například africký hlodavec rypoš lysý, hrabáč takaru a pásovec. Vodní savci jako velryby, delfíni, plískavice, moroni, kapustňáci a hroši obnažili svou kůži jen v rámci všeobecného přizpůsobení hydrodynamické linii. Ale u typických suchozemských savců, ať už běhají po zemi, nebo šplhají po stromech a křovinách, je základním znakem hustá srst. Nehledě na abnormálně těžké obry, na nosorožce a slony (kteří mají zcela speciální problémy s udržováním stálé tělesné teploty), stojí tu nahá opice osamocená, svou nahotou jasně oddělená od tisíců ostatních druhů srstnatých, chundelatých, kožešinou obdařených suchozemských savců.

V tomto bodě musí zoolog dojít k závěru, že se buď zabývá hrabavým nebo vodním savcem, nebo že v dějinách vývoje nahé opice je něco velice podivného a vskutku jedinečného. Než se tedy vydáme na terénní výzkum, abychom pozorovali živočicha v jeho dnešní podobě, musíme se nejprve ponořit zpět do minulosti a prozkoumat co možná nejpodrobněji jeho bezprostřední předky. Probádáme-li fosilie a jiné pozůstatky, podíváme-li se na jeho nejbližší žijící příbuzné, snad si učiníme určitou představu o tom, co se stalo, když se tento nový typ primáta objevil a odchýlil se od svého původního druhu.

Trvalo by příliš dlouho, kdybych chtěl uvádět všechny nepatrné zlomky svědectví, jež byly pracně nashromážděny v 19. století. Místo toho předpokládejme, že tento úkol byl splněn; prostě shrňme závěry, které odtud můžeme čerpat, a kombinujme informace z děl paleontologů studujících fosilie, s fakty, která nashromáždili trpěliví pozorovatelé chování opic, etologové.

Skupina primátů, k níž naše nahá opice náleží, se vyvinula z primitivních hmyzožravců. Tito původní savci byli malí, bezvýznamní tvorové, kteří se ukrývali v bezpečném pralese, zatímco zvířecí svět ovládali obrovští plazi. Asi před osmdesáti až padesáti miliony let, po zániku velkého věku plazů, se začali tito malí předkové savců odvažovat na nová území. Tam se rozšířili a rozrůznili do mnoha nezvyklých forem. Někteří přesedlali na rostlinnou stravu a jiní se zavrtali z bezpečnostních důvodů pod zem; některým narostly dlouhé, chůdovité nohy, aby mohli prchat před nepřítelem, a z jiných se staly šelmy s ostrými drápy a špičatými zuby. Ačkoliv většina plazů vyhynula a zmizela, přece jen se otevřený kraj stal opět bojištěm.

Předkové opic se však stále ještě ukrývali v bezpečném podrostu pralesní vegetace. Avšak i tady se projevil pokrok. Původní hmyzožravci svůj jídelníček rozšířili a zvládli problémy trávení natolik, že začali žrát ovoce, ořechy, bobule, pupeny a listy. Jak se vyvíjeli v nejnižší formy primátů, zlepšoval se jejich zrak, oči se totiž přemístily ze stran hlavy dopředu pod čelo, což způsobilo, že vidění se stalo plastickým. Ruce se vyvinuly v obratné uchopovací orgány. Živočichové začali svými pomalu rostoucími mozky víc a víc ovládat svůj lesní svět.

Asi před pětadvaceti až pětatřiceti miliony let se tito předkové opic a poloopic začali vyvíjet v pravé opice. Narůstaly jim dlouhé ocasy, které jim pomáhaly při udržování rovnováhy. Značně se zvětšily jejich tělesné rozměry. Někteří z nich se živili převážně listím a byli na nejlepší cestě stát se potravními specialisty. Většina se ale přece jen přidržovala rozmanité smíšené stravy. Jak míjel čas, některé opice rostly a sílily. Místo pohybu na všech čtyřech začaly po větvích ručkovat. Ocasy jim zakrňovaly. Jejich velikost jim sice poněkud překážela při pohybu na stromech, ale poskytovala jim větší jistotu v pozemních soubojích.

I v tomto stadiu – v lidoopí fázi – všechno mluvilo pro to, aby neopouštěli nadbytek potravy a snadné živobytí v bujném pralese. Pravděpodobně se stěhovali jenom tehdy, jestliže je okolnosti přinutily odejít na velké otevřené prostory. Na rozdíl od dřívějších savčích průzkumníků omezovali se na pobyt v pralesích. Uplynuly miliony let, než se tato pralesní aristokracie přizpůsobila životu na stromech; kdyby teď opustili prales, museli by soutěžit s vyspělými býložravci a šelmami dokonale přizpůsobenými pohybu na zemi. A tak tam zůstali, dál žvýkali ovoce a klidně si hleděli svého.

Je třeba zdůraznit, že lidoopi se z nějakého důvodu vyvinuli pouze ve Starém světě. Opice žily jako vyspělé obyvatelky stromových porostů jak ve Starém, tak i v Novém světě, ale americká větev primátů nikdy nedosáhla stupně, na který se dostali lidoopi. Naproti tomu ve Starém světě se předci lidoopů šířili po celé pralesní oblasti od západní Afriky až po jihovýchodní Asii. Zbytkem této kdysi tak rozvětvené skupiny jsou dnes jen afričtí šimpanzové a gorily a asijští gibboni a orangutani. Na ostatních pevninách se s lidoopy pokrytými srstí nesetkáme, neboť bujné pralesy zde zmizely.

Co se stalo s prvotními lidoopy? Víme, že jim podnebí nevyhovovalo a že se asi před patnácti miliony let rozloha pralesních oblastí povážlivě zmenšila. Lidoopí předci byli nuceni vybrat si jednu ze dvou možností: buď zůstat ve zbytcích svých starých domovských pralesů, anebo, téměř v biblickém smyslu slova, být vyhnáni z ráje. Předci šimpanzů, goril, gibbonů a orangutanů se nehnuli z místa, a od té doby jich zvolna ubývá. Předkové jiného lidoopa, který přežil – nahé opice, opustili pralesy a vrhli se do soutěže s živočichy pohybujícími se po zemi, kteří se už s úspěchem těmto životním podmínkám přizpůsobili. Byl to riskantní čin, ale byl úspěšný a přinesl své ovoce.

Od tohoto okamžiku je příběh o úspěšné cestě nahé opice všeobecně známý, ale krátké zopakování bude jenom ku prospěchu, protože je velmi důležité zapamatovat si události, které následovaly, máme-li objektivně porozumět dnešnímu chování tohoto druhu.

Postaveni tváří v tvář novým podmínkám měli naši předkové žalostné vyhlídky. Museli se naučit buď lépe zabíjet kořist než původní šelmy, nebo lépe spásat pastviny než původní býložravci. Dnes víme, že v jistém smyslu dosáhli úspěchu v obou směrech: ale zemědělství je staré pouze několik tisíc let, kdežto my se zabýváme obdobím milionů let. Zpracovat živiny z těl stepních rostlin přesahovalo možnosti našich předků, kteří museli ještě dlouho čekat, než jim to umožnila vyspělá technika moderní doby. Chyběl jim k tomu vhodný trávicí systém; pralesní potravu, která se skládala z ovoce a ořechů, mohla na stepi nahradit potrava, která se skládala převážně z kořínků a hlíz, ale i tento přechod byl velmi nesnadný. Dříve stačilo lenivě sáhnout na konec větve pro zralý šťavnatý plod. Teď však pozemní lidoop musel pracně hrabat v tvrdé půdě, než z ní vydobyl vzácnou pochoutku.

Avšak jeho původní pralesní dieta se neskládala jenom z ovoce a ořechů. Velký význam pro něho nepochybně měly i živočišné bílkoviny. Vyvinul se přece původně z hmyzožravců a jeho starý domov v pralesích vždycky oplýval hmyzem. Šťavnatí brouci, vejce, bezmocná ptáčata v hnízdech, žáby a malí plazi – to všechno byla voda na jeho mlýn. A co víc, tato strava nekladla žádné zvláštní nároky na jeho univerzální trávicí systém. Dole na zemi tento pramen potravy samozřejmě nechyběl, a tak ho nic nemohlo odradit, aby svou stravu obohacoval i o tuto složku. Zprvu nebyl důstojným soupeřem profesionálním šelmám. I menší šelmy, nemluvě už o velkých kočkovitých šelmách, ho dovedly poranit a zabít. Ale mláďata všech druhů, bezmocná či nemocná, přímo vybízela, aby si je vzal, takže první krok na cestě k masožravosti byl poměrně snadný. Skutečně velké kořisti mohl však dosáhnout jenom na dlouhých nohou, na kterých by mohl v případě potřeby uprchnout, které by dokázaly vmžiku vyvinout značnou rychlost. Kopytníci, jejichž maso je bohaté na bílkoviny, byli stále nedostupní.

To nás přivádí k poslednímu asi tak milionu let historie předků nahé opice a k sérii převratných a stále dramatičtějších vývojových změn. Přitom je nutné si uvědomit, že se několik věcí událo najednou. Když se vypráví tato historie, příliš často se její jednotlivé části vykládají tak, jako by jeden velký pokrok vyvolal druhý, což není pravda. Předkové pozemních lidoopů měli již velké a velmi kvalitní mozky. Měli dobré oči a zdatné chápavé ruce. Jako primáti dosáhli nevyhnutelně určitého stupně společenské organizace. Zároveň se silným tlakem, který je nutil zdokonalovat metody zabíjení kořisti, se začaly projevovat životně důležité změny. Víc se napřímili, stali se rychlejšími běžci. Při pohybu se již neopírali o přední končetiny, ruce jim zesílily a dokázaly správně udržet zbraň. Jejich mozky se staly složitějšími, rozhodovali se bystřeji a rychleji. Tyto události nenásledovaly jedna za druhou v jasné, strohé posloupnosti; vyvíjely se společně, a to tak, že určitý malý pokrok nastal nejprve v jedné vlastnosti, pak v druhé, a každý vyvolával další změnu. Postupně vznikal lidoop-pronásledovatel, lidoop-zabíječ.

Dalo by se argumentovat, že nový směr vývoje nemusel být tak revoluční, že se mohl vyvinout typický zabíječ v podobě kočky nebo psa, jakási opokočka či opopes, tím způsobem, že by se lidoopu prostě zdokonalily zuby a nehty v ostré zbraně – v tesáky a drápy. Tím by se však předkové pozemního lidoopa dostali do přímé soutěže s kočkou nebo se psem, kteří se během dlouhého vývoje na lov a zabíjení již značně specializovali. Bylo by to znamenalo soutěžit s nimi za podmínek, které stanoví oni, a výsledek by byl pro primáty nepochybně přímo katastrofální. (Můžeme vůbec vědět, jestli se o to skutečně nepokusili a zda neztroskotali tak dokonale, že se o tom ani nenalezly žádné doklady?) Místo toho zvolili zcela jiný postup – použili umělé zbraně místo přirozených. A to se osvědčilo.

Dále přešli od pouhého užívání zbraní k jejich výrobě. Zároveň s tímto vývojem se ruku v ruce zdokonalovala technika lovu, nejen pokud šlo o zbraně, ale i pokud šlo o vzájemnou spolupráci. Lidoopí lovci lovili v tlupách, a jak se zdokonalovala jejich technika zabíjení, tak se také zdokonalovala vzájemná souhra mezi jednotlivými členy skupiny. Smečka vlků se rozvíjí v rojnici, ale lidoopí lovec měl už mnohem lepší mozek než vlk a mohl tedy přistoupit k řešení takových otázek, jako je skupinové dorozumění a součinnost. Lidoopi si už osvojili komplexnější manévrování. Mozek se jim dále zvětšoval.

V podstatě se tlupa na lovu skládala jen ze samců. Samice byly plně zaměstnány výchovou mláďat, takže se nemohly významnější měrou podílet na pronásledování a zabíjení kořisti. Jak se zvyšovala náročnost lovu a jak se množila loupežná přepadení, lidoopí lovec pochopil, že musí opustit potulný způsob života, jaký vedli jeho předkové. Bylo nutné vytvořit stálý domov – základnu, kam by se bylo možné vracet s kořistí, kde lovce očekávaly samice s mláďaty a kde se dělila potrava. Tento krok, jak uvidíme v dalších kapitolách, měl pronikavé důsledky v mnoha aspektech chování, které si zachovala ještě i dnešní velmi rafinovaná nahá opice.

Table of Contents

Tiráž

Kapitola první