Paolo Giordano

OSAMELOSŤ

PRVOČÍSIEL

Z taliančiny preložila

MÁRIA ŠTEFÁNKOVÁ

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Arnoldo Mondadori Editore S.p.A., Milano 2008

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2012

Translation © Mária Štefánková 2012

ISBN 978-80-556-0231-8

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Eleonore, lebo som ti to mlčky sľúbil

Krásne šaty po starej tete dokonale sadli na Sylviinu štíhlu postavu. Požiadala ma, aby som ju zašnuroval. „Hladké rukávy, aké je to smiešne!“ povedala.

GÉRAD DE NERVAL, Sylvie, 1853

Snežný anjel

(1983)

1

Alice Della Rocca nenávidela lyžiarsku školu. Nenávidela vstávanie o pol ôsmej ráno ešte aj počas vianočných prázdnin, nenávidela otca, ktorý ju pri raňajkách uprene pozoroval a pod stolom nervózne podupkával nohou, akoby chcel povedať: no tak, pohni sa. Nenávidela vlnené pančucháče, ktoré ju pichali na stehnách, lyžiarske rukavice, v ktorých nemohla hýbať prstami, prilbu, čo ju tlačila na lícach a kovovou prackou jej odierala čeľusť, a najmä lyžiarky, vždy trochu tesné, ktoré ju nútili kráčať ako gorila.

„Tak vypiješ konečne to mlieko?“ znova ju posúril otec.

Alice prehltla tak asi na tri prsty horúceho mlieka, ktoré jej popálilo najprv jazyk, potom pažerák a napokon žalúdok.

„Dobre. A dnes to všetkým ukážeš, “ povedal jej.

A čo im ukážem? pomyslela si.

Potom ju vystrčil von, napchatú do lyžiarskej kombinézy posiatej zástavkami a fosforeskujúcimi logami sponzorov. Vonku bolo mínus desať a slnko vyzeralo len ako trošku svetlejší kruh v hmle, čo zahaľovala všetko navôkol. Kým sa Alice zabárala do snehu s lyžami na pleci, cítila, ako jej v žalúdku zabublalo mlieko, lebo lyže si človek musí nosiť sám, až kým nie je taká hviezda, že mu ich začne nosiť niekto iný.

„Špičkami dopredu, nech niekoho nezabiješ,“ povedal otec.

Na konci sezóny rozdeľovali v Ski klube odznaky s vypuklými hviezdičkami. Od štyroch rokov, keď bola dosť vysoká na to, aby jej mohli vsunúť medzi stehná tanier pomy, až do deviatich, keď si ho už dočiahla stiahnuť sama, vždy dostala o hviezdičku viac. Najprv tri strieborné a potom tri zlaté. Každý rok nový odznak, aby Alice vedela, že je o trošku lepšia, o kúsok bližšie k vyčerpávajúcim pretekom, ktoré jej naháňali taký strach. Už teraz na to myslela, a to mala len tri hviezdičky.

Zraz bol oproti sedačkovej lanovke presne o pol deviatej, keď otvárali prevádzku v areáli. Deti z oddielu tam už boli, stáli viac-menej v kruhu ako vojačikovia, zababušení v kombinézach, rozospatí a uzimení. Palicami pichali do snehu a zavesení pazuchami sa o ne opierali. S rukami bezvládne visiacimi nadol vyzerali ako malí strašiaci. Nikomu nebolo do reči a Alice najmenej.

Otec ju dva razy príliš silno tľapol po prilbe, akoby ju chcel zatĺcť do snehu.

„Natri im to všetkým. A nezabudni: nakloň sa dopredu, rozumieš? Na-kloň-sa-do-pred-du!“ zdôraznil.

Nakloň sa dopredu, odpovedala ozvena v jej hlave.

Potom odišiel, dýchajúc si na spojené dlane. Čoskoro sa vráti domov do teplúčka a prečíta si noviny. Ešte dva kroky a pohltí ho hmla.

Alice šmarila lyže do snehu. Keby to videl jej otec, iste by jej tam rovno pred všetkými vynadal. Skôr než si vsunula lyžiarky do viazania, pobúchala si ich zospodu palicou, aby z nich striasla nalepené kusy snehu.

Už sa jej trochu chcelo cikať. Mechúr ju tlačil ako klinec zapichnutý do brucha. Ani dnes to nezvládne, už to vedela celkom iste.

Každé ráno to bolo rovnaké. Po raňajkách sa zavrela do kúpeľne a tlačila, tlačila, aby zo seba dostala všetko do poslednej kvapky. Sedela na záchode a zvierala brušné svaly, až kým sa jej od námahy nezačala krútiť hlava a nemala pocit, že jej oči vylezú z jamiek ako bobuľka hrozna, keď sa stlačí šupka. Naplno otvorila vodovodný kohútik, aby otec nepočul nijaké zvuky. Tlačila a zvierala päste, aby zo seba dostala všetko do poslednej kvapky.

Sedela tam, kým otec nezabúchal na dvere a nezakričal, no tak, slečna, končíme, to aj dnes prídeme neskoro?

Ale aj tak to nebolo nič platné. Už pod prvým vlekom jej vždy bolo treba tak strašne cikať, že si musela odopnúť lyže, čupnúť si kúsok obďaleč do čerstvého snehu, tváriť sa, že si uťahuje lyžiarky, a pritom sa vycikať. Medzi nohy si nahrnula za hrsť snehu a vypustila moč. Rovno do kombinézy, do gamaší, všetky decká sa na ňu dívali a inštruktor Eric povedal: Ako vždy čakáme na Alice.

To je úľava, pomyslela si zakaždým, keď jej teplo stekalo po premrznutých nohách.

Bola by to úľava. Len keby tam všetci nestáli a nezízali na mňa, myslela si Alice.

Skôr či neskôr si to všimnú.

Skôr či neskôr nechám na snehu žltý fľak.

Všetci sa mi budú posmievať, myslela si.

Jeden z rodičov prišiel za Ericom a spýtal sa ho, či naozaj nie je príliš hustá hmla na to, aby šli hore. Alice s nádejou natrčila uši, no Eric predviedol svoj dokonalý úsmev.

„Hmla je len tu,“ vyhlásil. „Hore je také slnko, až skaly láme. A teraz všetci hore, poďme.“

Na sedačke Alice sedela s Giulianou, dcérou otcovho kolegu. Cestou sa nerozprávali. Neboli si ani sympatické, ani nesympatické. Nemali spoločné nič okrem toho, že v tej chvíli tam ani jedna nechcela byť.

Svišťanie vetra, čo zametal vrchol Fraiteve, prerušoval pravidelný kovový zvuk oceľového lana, na ktorom viseli Alice a Giuliana s bradami zavŕtanými do kapucní, aby sa zahriali vlastným dychom.

Je to len chlad, nepocikáš sa naozaj, opakovala si Alice.

No čím väčšmi sa blížili k vrcholu, tým väčšmi ju tlačil do brucha ten klinec. Ba zdalo sa, že aj niečo navyše. Možno to tentoraz bude ešte horšie.

Nie, je to len chlad, už nemáš čo cikať. Veď si teraz bola, neblázni.

Odrazu jej až do hrtanu stúpol kyslastý prúd mlieka. Alice ho s odporom znova prehltla. Cikať, na zbláznenie potrebovala cikať.

Pred konečnou sú ešte dva stožiare. Tak dlho už nevydržím, pomyslela si.

Giuliana zdvihla bezpečnostný uzáver a obe sa zadkami trocha posunuli, aby sa im lepšie vystupovalo. Keď sa lyže dotkli zeme, Alice sa rukou odrazila od sedačky.

Nebolo tam vidieť ani na dva metre, kdeže slnko, čo skaly láme. Všetko biele, len biele, hore, dolu, po bokoch. Akoby človeka zavinuli do plachty. Presný opak tmy, no Alice sa aj tak bála.

Skĺzla sa za okraj zjazdovky a hľadala nejaký kopček čerstvého snehu, za ktorým by si uľavila. Jej črevá vydávali zvuk ako umývačka riadu. Obzrela sa. Giulianu nevidela, takže ani ona nemohla vidieť ju. Kúsok po svahu vyšla stromčekom, ako ju to nútil otec, keď si vzal do hlavy, že ju naučí lyžovať. Hore a dolu po detskom svahu, tridsať-štyridsať ráz denne. Hore stromčekom a dolu pluhom, lebo kupovať lístok len na jednu zjazdovku bolo vyhadzovanie peňazí a aspoň si posilňovala nohy.

Alice si odopla lyže a prešla ešte pár krokov. Vtom sa zaborila do snehu až do polovice lýtok.

Konečne čupela. Prestala zadržiavať dych a uvoľnila svaly. Celým telom jej prebehla príjemná elektrina a zahniezdila sa v prstoch nôh.

Bolo to mlieko, celkom iste to bolo mlieko. A možno aj to, že mala takmer zmrznutý zadok od sedenia v snehu vo výške dvetisíc metrov. Toto sa jej ešte nikdy nestalo, odkedy sa pamätala. Nikdy, ani jediný raz.

Bolo to horšie. Nielenže sa pocikala. Nielen to. Alice sa pokakala, presne o deviatej, jedného januárového rána. Ušlo jej do nohavíc a ani si to neuvedomila. Aspoň dovtedy nie, kým nezačula Erikov hlas, ktorý ju volal odkiaľsi spoza jednoliateho bloku hmly.

Prudko vyskočila a až vtedy zacítila niečo ťažké v pudle nohavíc. Inštinktívne sa chytila za zadok, ale cez rukavicu nemala cit. No ani nebolo treba, už vedela, čo sa stalo.

Čo teraz urobím? spýtala sa sama seba.

Eric ju znova zavolal. Alice neodpovedala. Kým zostane tam hore, hmla ju ukryje. Mohla si stiahnuť nohavice kombinézy a pekne-krásne sa očistiť snehom alebo zísť k Ericovi a pošepkať mu do ucha, čo sa jej stalo. Mohla mu povedať, že sa musí vrátiť do dediny, lebo ju bolí koleno. Alebo sa na všetko vykašlať, lyžovať sa takto a dbať na to, aby bola vždy posledná v rade.

Lenže skamenela pod ochranou hmly a nepohla ani jediným svalom.

Eric na ňu zavolal aj tretí raz. Hlasnejšie.

„Asi už asi išla na kotvu, motovidlo,“ odpovedal mu niektorý z chlapcov namiesto nej.

Alice počula mätež hlasov. Niekto hovoril poďme, iný zasa je mi zima, zostaňme tu. Mohli byť kúsok pod ňou, len pár metrov, alebo aj ďalej, pri stanici sedačky. Zvuky klamú, poskakujú po vŕškoch, noria sa do snehu.

„Dočerta aj s babou... poďme ju hľadať,“ povedal Eric.

Alice pomaly narátala do desať, zadržiavajúc nutkanie vracať z tej opornej riedkej hmoty, čo jej tiekla dolu stehnami. Keď prišla k desiatke, začala znova a tentoraz narátala do dvadsať. Všade navôkol zavládlo ticho.

Odopla si lyže a v náručí ich odniesla k zjazdovke. Chvíľu jej trvalo, kým zistila, ako ich má položiť, aby ležali kolmo k svahu. V takej hmle človek nevie, kam sa obrátil.

Zapla si lyžiarky a zacvakla viazanie. Stiahla si okuliare a napľula do nich, lebo sa jej zahmlili.

Do údolia mohla zísť aj sama. Kašlala na to, že ju Eric hľadá hore na Fraiteve. V tých potentovaných pančucháčoch nechcela zostať ani o sekundu dlhšie, než bolo nevyhnutné. Uvažovala, kadiaľ sa vybrať. Nikdy nešla sama, ale koniec koncov, veď hore sa vyviezli len jednou sedačkou a túto zjazdovku zišla aspoň stokrát.

Pluhovala, bolo to bezpečnejšie a s nohami naširoko nadobudla trochu lepší pocit z toho, čo mala v nohaviciach. A to jej Eric práve včera povedal, ak ťa ešte raz uvidím pluhovať, prisahám, že ti zviažem členky.

Eric ju nemal rád, to vedela iste. Myslel si o nej, že je posero. Ako sa ukázalo, v podstate mal pravdu. Eric nemal rád ani jej otca, lebo ho každý deň po tréningu otravoval tisíckami otázok. Tak ako sa drží naša Alice, takže sa zlepšujeme, takže máme šampiónku, takže kedy sa začínajú tie preteky, takže tamto, takže toto. Eric vždy uprene hľadel na nejaký bod za otcovým chrbtom a odpovedal áno, nie alebo dlhým hmmm.

Alice si túto scénu v duchu premietala na pozadí zahmlených okuliarov, zatiaľ čo sa pomaličky spúšťala nadol a nedovidela si ďalej než na konce lyží. Až keď vošla do čerstvého snehu, pochopila, že treba zatočiť.

Začala si pospevovať, aby sa necítila tak osamelo. Podchvíľou si rukavicou utrela sviečku spod nosa.

Prenes ťažisko na hornú lyžu, zapichni paličku a zatoč. Opri sa do lyžiarok. A teraz ťažisko dopredu, rozumieš? Na-hni-sa-do-pre-du, našepkával jej chvíľu Eric a chvíľu zasa otec.

Otec sa iste rozzúri a začne besniť. Musela si preňho pripraviť nejaké klamstvo. Nejakú vierohodnú historku bez slabých miest a protirečení. Ani vo sne by mu nepovedala, čo sa jej stalo naozaj. Hmla, to je ono, za všetko môže hmla. Išla s ostatnými po zjazdovke, keď sa jej odopol skipas. Vlastne nie, skipas sa ešte nikdy nikomu neodopol. Stratil by ho len naozajstný hlupák. Radšej šál. Rozviazal sa jej šál a odletel, ona sa poň kúsok vrátila a ostatní ju nepočkali. Stokrát za nimi kričala, ale oni nič, zmizli v hmle, tak ich išla hľadať.

A prečo si sa potom nevyviezla hore? spýta sa jej otec.

Ozaj, prečo? Keď sa nad tým zamyslí, predsa len bude lepšie stratiť ten skipas. Nešla hore, lebo stratila skipas a vlekár ju nechcel pustiť.

Alice sa spokojne usmiala, ako to všetko vymyslela. Nemalo to chybu. Už sa ani necítila taká špinavá. Tamto prestalo stekať.

Pravdepodobne to zmrzlo, pomyslela si.

Zvyšok dňa presedí pred telkou. Osprchuje sa a oblečie si čisté šaty a na nohy obuje mäkké chlpaté papučky. Naozaj mohla zostať pekne v teplúčku, len keby zdvihla oči kúsoček nad lyže, aby zbadala oranžovú pásku s nápisom Zjazdovka uzavretá. Aj otec jej často hovorieval, nauč sa pozerať, kam ideš. A keby si v tej chvíli spomenula, že v čerstvom snehu sa ťažisko nemá presúvať dopredu, a možno keby jej Eric pred pár dňami lepšie nastavil bezpečnostné viazanie a jej otec by dôraznejšie trval na tom, že veď Alice má len dvadsaťosem kíl, nebude to príliš utiahnuté?

Ten skok ani nebol taký hrozný. Zopár metrov, Alice sotva stihla pocítiť prázdno v žalúdku aj pod nohami. Vzápätí už ležala tvárou na zemi s lyžami vztýčenými kolmo do vzduchu, takže roztrieštili kosť.

Necítila naozajstnú bolesť. Vlastne necítila takmer nič. Len sneh, čo sa jej dostal pod šál a do prilby a pálil ju na koži.

Najprv pohla rukami. Keď bola menšia, ráno sa zobudila a napadol sneh, otec ju navliekol do kombinézky a zobral ju von. Prišli doprostred dvora, chytili sa za ruky, napočítali do tri a spolu sa hodili dozadu. Otec povedal teraz urob anjelika, Alice zamávala rukami, a keď vstala, jej odtlačok v bielej snehovej prikrývke vyzeral naozaj ako anjel s rozprestretými krídlami.

Teraz Alice urobila snežného anjelika iba tak, bezdôvodne, len aby si dokázala, že ešte žije. Podarilo sa jej obrátiť hlavu na jednu stranu a znova sa nadýchnuť, hoci sa jej videlo, že vzduch, ktorý vdýchla, nešiel celkom tam, kam mal ísť. Zmocnil sa jej hrozne čudný pocit, že nevie, ako má vykrútené nohy. Hrozne čudný pocit, že ich vlastne nemá.

Pokúsila sa vstať, ale nešlo to.

Nebyť tej hmly, možno by ju bol niekto zhora zbadal. Zelený fliačik na dne žľabu, len pár krokov odtiaľ, kde na jar vyvieral malý pramienok a v prvých teplých dňoch rástli lesné jahôdky, ktoré tým, čo vedia vyčkať, chutia ako sladké cukríky a šikovní si ich za deň nazbierajú plný košík.

Alice kričala o pomoc, no jej jemný hlások pohltila hmla. Znova sa pokúsila vstať alebo aspoň obrátiť, no nedalo sa.

Otec jej povedal, že keď človek mrzne, krátko predtým, než vypustí dušu, cíti obrovské teplo a povyzlieka sa, takže takmer všetkých, čo zmrzli, našli len v spodkoch. A ona mala ešte aj tie spodky zašpinené.

Pomaly začala strácať cit v prstoch. Stiahla si rukavicu, nadýchala do nej a znova si ju navliekla na zovretú päsť, aby sa trochu zohriala. Toto isté urobila aj s druhou rukou. Toto smiešne gesto zopakovala dva či tri razy.

Zradia ťa okrajové časti tela, hovorieval jej otec. Prsty na nohách a na rukách, nos, uši. Srdce si silou-mocou drží krv pre seba a zvyšok nechá zmrznúť.

Alice si predstavovala, ako jej modrajú prsty, potom pomaličky celé ruky a nohy. Myslela na srdce, čo bilo čoraz silnejšie a usilovalo sa udržať všetko zostávajúce teplo pre seba. Zrejme napokon tak stuhne, že vlk jej odlomí ruku už v okamihu, keď na ňu stúpi.

Možno ma už hľadajú.

Ktovie, či tu naozaj sú vlky.

Necítim si prsty.

Nemala som piť to mlieko.

Nakloň sa dopredu, pomyslela si.

Ale nie, vlky spia zimným spánkom.

Eric bude zúriť.

Nechcem ísť na preteky.

Netáraj, veľmi dobre vieš, že vlky sa na zimný spánok neukladajú.

Myšlienky jej blúdili čoraz nelogickejšie a pomalšie. Za vrchom Chaberton sa nenápadne vynorilo slnko a tvárilo sa akoby nič. Tieň hory sa predĺžil až nad Alice a hmla odrazu sčernela.

Archimedov zákon

(1984)

2

Keď boli dvojčatá ešte malé a Michela zasa čosi vyparatila, napríklad keď sa vrhla s chodúľkou dolu schodmi alebo si vopchala do nosa hrášok a museli s ňou utekať na pohotovosť, kde jej ho vytiahli špeciálnou pinzetou, ich otec sa vždy prihovoril Mattiovi, ktorý prišiel na svet prvý, a povedal, mama mala pre vás oboch primalú maternicu.

„Ktovie, čo ste jej vystrájali v bruchu,“ hovorieval. „Mám pocit, že keď si sestru kopal, vážne si jej ublížil.“

Potom sa smial, aj keď na tom nebolo nič smiešne. Dvíhal Michelu do výšky a zabáral si bradu do jej mäkkých líčok.

Mattia sa na to pozeral zdola. Aj on sa smial a otcove slová doňho prenikali akoby osmotickým tlakom bez toho, aby im naozaj rozumel. Nechal, aby sa mu ukladali do žalúdka, kde tvorili hustú mazľavú vrstvu, čosi ako usadeninu v starých, dlho zrejúcich vínach.

Otcov smiech sa zmenil na silený úsmev, keď Michela ani v dvadsiatich siedmich mesiacoch nevysúkala zo seba nijaké slovo. Ani mama, kaka, tata či havo. Jej neartikulované výkriky doliehali z takých osamotených, opustených končín, až otcovi zakaždým nabehli zimomriavky.

Keď mala Michela päť a pol roka, logopedička s hrubými okuliarmi pred ňu postavila hranol z preglejky s vyrezanými otvormi štyroch rozličných tvarov – hviezdička, kruh, štvorec a trojuholník – a zodpovedajúce farebné formičky, ktoré sa do nich mali vopchať.

Michela sa na ňu ohromene dívala.

„Kam patrí hviezdička, Michela?“ spýtala sa jej logopedička.

Michela sa zahľadela na hru, no ničoho sa nedotkla. Lekárka jej vložila do dlane hviezdičku.

„Kam patrí toto, Michela?“ spýtala sa.

Michela sa dívala všade a nikam. Jeden zo žltých cípov hviezdičky si strčila do úst a začala ho hrýzť. Logopedička jej vybrala ruku z úst a zopakoval otázku tretí raz.

„Michela, rob, čo ti káže pani doktorka, dofrasa,“ zavrčal otec, ktorý už nevládal ďalej sedieť tam, kde mu kázali.

„Pán Balossino, prosím vás,“ chlácholila ho lekárka. „Deťom treba dopriať čas.“

Michela si svoj čas vyčerpala. Celú minútu. Potom zo seba vydala srdcervúci výkrik, ktorý mohol vzniknúť rovnako z radosti ako zo zúfalstva, a rázne vrazila hviezdičku do štvorcového otvoru.

Ak by si náhodou Mattia aj sám nevšimol, že s jeho sestrou to nie je celkom v poriadku, neustále mu to pripomínali jeho spolužiaci, napríklad Simona Volterrová. Keď jej v prvej triede učiteľka povedala, Simona, tento mesiac budeš sedieť v lavici s Michelou, vzbúrila sa, skrížila si ruky na hrudi a povedala, ja vedľa hentej nebudem sedieť.

Mattia nechal Simonu s učiteľkou chvíľku sa dohadovať a potom povedal, pani učiteľka, ja môžem zostať vedľa Michely. Všetci vyzerali, že sa im uľavilo. Hentej, Simone aj učiteľke. Všetkým okrem Mattiu.

Dvojčatá sedeli v prvej lavici. Michela celé dni vyfarbovala obrázky v maľovankách, zo zásady vybočovala za okraje a farby vyberala náhodne. Deti modré, obloha červená, všetky stromy žlté. Ceruzku držala ako kôl a čarbala po papieri tak, že každý tretí obrázok roztrhla.

Mattia sa vedľa nej učil čítať a písať. Zvládol aj štyri matematické úkony a prvý z triedy vedel deliť so zvyškom. Jeho hlava pripomínala dokonale fungujúce súkolie, záhadné rovnako ako to pokazené v hlave jeho sestry.

Niekedy sa Michela začala vrtieť na stoličke a nepríčetne trepať rukami ako chytený nočný motýľ. Oči jej potemneli a učiteľka stála vystrašenejšia než Michela, pozorovala ju s akousi nádejou, že tá retardovaná by sa raz naozaj mohla vzniesť do vzduchu. Niektorí spolužiaci v zadných radoch sa chichotali a iní na nich syčali, pssst.

Vtedy Mattia vstal, zdvihol stoličku, aby neškrípala o dlážku, a postavil sa za Michelu, ktorá vrtela hlavou z jednej strany na druhú a rukami trepala tak rýchlo, až sa bál, že jej odpadnú.

Mattia ju chytil za dlane a jemne pritlačil ramená k hrudi.

„No, a už nemáš krídla,“ pošepkal jej do ucha.

Michela sa ešte chvíľku triasla a potom prestala. Niekoľko sekúnd sa uprene dívala na čosi neexistujúce a vrátila sa k mučeniu svojich maľovaniek, akoby sa nič nestalo. Mattia si opäť sadol na miesto so sklonenou hlavou a červenými ušami a učiteľka pokračovala vo vysvetľovaní.

Dvojčatá už chodili do tretej triedy, no zatiaľ ich ani jediný spolužiak nepozval na oslavu narodenín. Mama si to uvedomila a chcela to vyriešiť tým, že zorganizuje oslavu, keď budú mať narodeniny oni dvaja. Pán Balossino pri večeri jej zámer zavrhol, povedal preboha, Adele, už aj takto je to dosť trápne. Mattia si s uľahčením vydýchol a Michele po desiaty raz spadla vidlička. A už sa o tom nehovorilo.

Potom jedného januárového rána podišiel k Mattiovej lavici ryšavý Riccardo Pelotti s ústami obrovskými ako pavián.

„Počúvaj, moja mama povedala, že aj ty k nám môžeš prísť na oslavu mojich narodenín,“ vysypal jedným dychom a díval sa pritom kamsi k tabuli.

„Aj s ňou,“ dodal a ukázal na Michelu, ktorá práve starostlivo uhládzala povrch lavice, akoby na nej ležal obrus.

Mattiovou tvárou prebehlo vytrženie. Povedal ďakujem, ale Riccardo, ktorý sa zbavil bremena povinnosti, medzitým odišiel.

Mama dvojičiek z toho bola celá vzrušená, hneď ich oboch vzala do Benettona a kúpila im nové oblečenie. Potom chodili po hračkárstvach, no pre Adele nič nebolo dosť dobré.

„S čím sa hráva Riccardo? Mohlo by sa mu páčiť toto?“ pýtala sa Mattiu s tisícpäťstokusovým puzzle v ruke.

„A čo ja viem?“ odpovedal jej syn.

„Veď je to tvoj kamarát. Hádam len vieš, aké hry má rád.“

Mattia si pomyslel, že Riccardo nie je jeho kamarát a že to by mame nevysvetlil. Preto len mykol plecami.

Napokon sa Adele rozhodla pre stavebnicu vesmírnej lode z lega, najväčšiu a najdrahšiu škatuľu v celom oddelení.

„Mami, to je hrozne veľa,“ protestoval syn.

„Ale choď! Napokon, veď vy ste dvaja. Hádam si nechcete urobiť hanbu.“

Mattia veľmi dobre vedel, že hanba bude, lego-nelego. S Michelou sa to inak ani nedalo. Veľmi dobre vedel, že Riccardo ho pozval na oslavu len preto, lebo ho k tomu prinútili rodičia. Michela bude na ňom iste celý čas visieť, obleje sa pomarančovým džúsom a potom začne fňukať ako vždy, keď je unavená.

Mattia si prvý raz pomyslel, že by bolo možno lepšie zostať doma.

Vlastne nie, pomyslel si, bolo by lepšie, keby doma zostala Michela.

„Mami,“ ozval sa neisto.

Adele hľadala v kabelke peňaženku.

„Áno?“

Mattia sa nadýchol.

„A naozaj musí ísť na tú oslavu aj Michela?“

Adele sa zarazila a zapichla pohľad do synových očí. Pokladníčka ľahostajne pozorovala celú scénu a s rukou na pokladničnom páse čakala na peniaze. Michela robila neporiadok medzi vreckami cukríkov na stojane.

Mattiovi sa rozhorúčila tvár v očakávaní zaucha, no to neprišlo.

„Pravdaže musí,“ krátko odvetila matka, a tým sa celá vec uzavrela.

K Riccardovi mohli ísť aj sami. Bolo to len desať minút peši. Presne o tretej vystrčila Adele dvojčatá z dverí.

„Choďte už, lebo prídete neskoro. A nezabudnite sa poďakovať jeho rodičom,“ povedala.

Potom sa obrátila k Mattiovi.

„Daj pozor na sestru. Vieš, že nesmie jesť tie nezdravé svinstvá.“

Mattia prikývol. Adele ich oboch pobozkala na líca, Michelu trochu dlhšie. Napravila jej vlasy pod čelenkou a povedala, dobre sa bavte.

Cestou k Riccardovmu domu Mattiove myšlienky hrkali v rytme dielikov lega, ktoré sa presúvali v škatuli ako malý príliv a narážali raz do jednej, potom do druhej strany. Niekoľko metrov za jeho chrbtom sa horlivo potkýnala Michela, ktorá sa s ním usilovala udržať krok, a vliekla nohy po vrstve mŕtveho lístia, prilepeného na asfalte. Vzduch bol nehybný a studený.

Všetky hranolčeky zhodí na zem, pomyslel si Mattia.

Vezme si loptu a nikomu ju nebude chcieť dať.

„Pohni sa,“ obrátil sa k sestre, ktorá si odrazu čupla uprostred chodníka a prstom štuchala do dlhočiznej dážďovky.

Michela sa pozrela na brata, akoby ho videla prvý raz po dlhom čase. Usmiala sa naňho a rozbehla sa k nemu s dážďovkou medzi palcom a ukazovákom.

„Ale fuj, to je hnusné. Zahoď to,“ rozkázal jej Mattia a odtiahol sa od nej.

Michela si ešte raz prezrela dážďovku, akoby nechápala, ako sa jej ocitla v prstoch. Potom ju pustila na zem a knísavo sa rozbehla za bratom, ktorý medzitým poodišiel o niekoľko krokov.

Vezme loptu a nikomu ju nebude chcieť dať, presne tak ako v škole, premýšľal Mattia.

Pozrel sa na sestru, ktorá mala rovnaké oči ako on, rovnaký nos, rovnakú farbu vlasov, a úplne nanič mozog, a prvý raz k nej pocítil skutočnú nenávisť. Chytil ju za ruku a previedol cez priechod, lebo tam autá chodili naozaj rýchlo. Práve tam, na tom priechode, dostal nápad.

Pustil sestrinu ruku vo vlnenej rukavičke a blyslo mu hlavou, že to, čo sa chystá urobiť, nie je správne.

Tesne pri parku si to opäť rozmyslel a presvedčil sám seba, že sa to aj tak nikdy nikto nedozvie.

Len na pár hodín, pomyslel si. Len tentoraz.

Prudko zmenil smer a ťahajúc Michelu za ruku, vošiel do parku. Tráva na trávniku bola ešte vlhká od nočného mrazu. Michela cupitala za ním a úplne nové biele jelenicové čižmičky si zababrala od riedkeho blata.

V parku nebolo ani živej duše. V takej zime každého prešla chuť prechádzať sa. Dvojčatá prešli do časti so stromami, kde stáli tri drevené stoly a gril. Raz tu s triedou obedovali, keď ich učiteľky predpoludním vzali na prechádzku zbierať suché listy, z ktorých potom vyrábali škaredé prestieranie na stôl ako vianočný darček pre starých rodičov.

„Miki, dobre ma počúvaj,“ povedal Mattia. „Počúvaš ma?“

Pri Michele sa vždy bolo treba presvedčiť, či má otvorený svoj úzky komunikačný kanál. Mattia počkal na sestrino prikývnutie.

„Fajn. Takže teraz musím na chvíľku odísť, dobre? Ale nebudem preč dlho, len pol hodinky,“ vysvetlil jej.

Bolo úplne zbytočné povedať jej pravdu. Michela nechápala, čo je polhodina a čo celý deň. Lekárka povedala, že vývin časopriestorového vnímania sa u nej zastavil v štádiu predvedomia, a Mattia veľmi dobre rozumel, čo to znamená.

„Seď tu a čakaj ma,“ povedal sestre.

Michela sa naňho dívala s vážnou tvárou a mlčala, lebo nevedela odpovedať. Nenaznačila, či naozaj rozumie, no oči sa jej na chvíľku rozžiarili a Mattia na ne po celý zvyšok života myslel ako na strach.

Chvíľu spätkoval, aby mal sestru stále na očiach a aby sa ubezpečil, že nejde na ním. Raz ho za to mama vyhrešila, takto chodia len raky a napokon vždy do niečoho narazia.

Vzdialil sa od Michely nejakých pätnásť metrov. Už sa naňho nepozerala, celú pozornosť sústredila na gombík, ktorý sa pokúšala odtrhnúť z vlneného kabátika.

Mattia sa obrátil a pustil do behu, v ruke zvieral tašku s darčekom. V škatuli hrkotalo vyše tisíc päťsto plastových dielikov, ktoré na seba narážali, akoby mu chceli niečo povedať.

„Čau, Mattia,“ privítala ho mama Riccarda Pelottiho vo dverách. „A je kde tvoja sestrička?“

„Má horúčku,“ klamal Mattia. „Trošku.“

„Och, to je škoda,“ povedala Riccardova mama, no nevyzerala ani trošku sklamane. Odstúpila nabok, aby mohol vojsť.

„Ricky, prišiel tvoj kamarát Mattia. Poď ho privítať,“ zavolala do chodby.

Nesympatický Riccardo Pelotti predviedol dlhý šmyk po dlážke. Na okamih sa zadíval na Mattiu a hľadal retardovanú. Potom s úľavou povedal ahoj.

Mattia vopchal tašku s darčekom pani Pelottiovej až pod nos.

„Kam mám dať toto?“ spýtal sa.

„Čo je to?“ nedočkavo sa spýtal Riccardo.

„Lego.“

„Aha.“

Riccardo schytil tašku a znova zmizol v chodbe.

„Choď za ním,“ povedala Riccardova mama a postrčila Mattiu. „Oslava je tam.“

Obývačka bola vyzdobená girlandami a balónikmi. Na stole s červeným papierovým obrusom stáli misky s pukancami a čipsami, plech s vysušenou pizzou pokrájanou na štvorce a rad ešte zatvorených pestrofarebných fliaš s bublinkovými nápojmi. Niekoľkí spolužiaci, ktorí prišli pred ním, stáli uprostred izby a nenápadne pozerali na stôl.

Mattia vykročil za nimi, no potom zastal niekoľko metrov od nich ako satelit, ktorý sa neodváži na oblohe zaberať priveľa miesta. Nikto si ho nevšímal.

Keď sa miestnosť naplnila deťmi, asi dvadsaťročný mládenec s červeným plastovým nosom a šašovskou čiapkou sa s nimi zahral na slepú babu a na somársky chvost, to je hra, pri ktorej ti zaviažu oči a musíš somárovi nakreslenému na papier prilepiť chvost. Mattia vyhral prvú cenu, čo znamenalo hrsť cukríkov, ale len preto, lebo videl spod šatky. Všetci kričali fuuuj, podvádzal si, zatiaľ čo on si zahanbene pchal cukríky do vrecka.

Neskôr, keď už vonku zavládla tma, mládenec v šašovskom obleku zhasol svetlo, usadil všetkých do kruhu a začal rozprávať hrôzostrašný príbeh. Pod bradou držal zažatú baterku.

Mattia sa pri príbehu nebál ani trochu, ale mládencovej osvetlenej tváre áno. V svetle odspodu bola červená a plná strašidelných tieňov. Mattia sa pozrel z okna, aby sa nemusel dívať na šaša, a spomenul si na Michelu. V skutočnosti na ňu neprestal myslieť ani chvíľku, no prvý raz si ju predstavil samu medzi stromami, ako naňho čaká a rukami v bielych rukavičkách si šúcha tvár, aby sa trochu zahriala.

Vyskočil na rovné nohy práve vo chvíli, keď Riccardova mama vchádzala do tmavej izby, niesla tortu so zažatými sviečočkami a všetci začali tlieskať, tak trochu strašidelnému príbehu a trochu torte.

„Už musím ísť,“ povedal a nedal jej čas ani položiť tortu na stôl.

„Už? Máme tortu.“

„Áno, už. Musím ísť.“

Riccardova mama naňho hľadela ponad sviečky. Aj jej takto osvetlená tvár vyzerala hrozivo. Ostatní hostia mlčali.

„Tak dobre,“ neisto povedala mama. „Ricky, odprevaď kamaráta k dverám.“

„Ale ja musím sfúknuť sviečky,“ protestoval oslávenec.

„Urob, čo ti hovorím,“ prikázala mu matka a neprestávala sa uprene dívať na Mattiu.

„Ty si teda otravný, Mattia!“

Ktosi sa rozosmial. Mattia nasledoval Riccarda až ku vchodu, spod kopy iných vetroviek vytiahol svoju a povedal mu ďakujem a ahoj. Riccardo neodpovedal, zaplesol mu za chrbtom vchodové dvere a utekal nazad k torte.

Z dvora sa Mattia ešte raz obrátil k vysvietenému oknu. Krik spolužiakov prenikal až von a doliehal k nemu tlmene ako upokojujúci zvuk televízora z obývačky, keď jeho a Michelu mama poslala spať. Bránka sa mu za chrbtom zavrela s kovovým cvaknutím a on sa pustil do behu.

Vošiel do parku. Už po desiatich krokoch mu svetlo z pouličných lámp nestačilo na to, aby pod nohami videl štrkovú cestičku. Holé konáre stromov, pod ktorými zanechal Michelu, vyzerali len ako trošku tmavšie škrabance na čiernej oblohe. Mattia sa na ne zďaleka pozrel a odrazu ho zaplavila istota, zreteľná a nevysvetliteľná, že jeho sestra tam už nie je.

Zastal zopár metrov od lavičky, kde ešte pred niekoľkými hodinami sedela Michela a chystala sa demolovať svoj kabát. Zastal a započúval sa, kým sa nevydýchal, akoby sa sestra mala zjaviť spoza stromu, urobiť naňho kuk a rozbehnúť sa k nemu svojou typickou tackavou chôdzou.

Mattia zakričal Miki, a jeho vlastný hlas ho vystrašil. Zopakoval to tichšie. Prišiel k drevenej lavičke a položil ruku tam, kde Michela sedela. Bola studená ako všetko okolo.

Prestalo ju to baviť a išla domov, pomyslel si.

Ale veď nepozná cestu. A sama nevie prejsť cez priechod.

Mattia sa rozhliadol po parku, ktorý sa pred ním strácal v tme. Nevedel, kde sa končí. Uvedomil si, že sa mu nechce ísť ďalej, ale že nemá na výber.

Kráčal po prstoch, aby mu kamienky neškrípali pod nohami, obracal hlavu z jednej strany na druhú a dúfal, že uvidí Michelu schúlenú niekde za stromom, ako tam striehne na chrobáka alebo na niečo iné.

Vošiel na ohradené ihrisko. S námahou si skúšal spomenúť, akú farbu mala kĺzačka v to nedeľné popoludnie, keď mama podľahla Michelinmu revu a dovolila jej pár ráz sa šmyknúť, aj keď na to už bola priveľká.

Popri plote išiel až k verejným záchodom, ale nemal odvahu vojsť. Opäť našiel chodník, v tej časti parku to bol už len tenký prúžok udupanej zeme, ktorým si krátili cestu rodiny na prechádzke. Kráčal ním dobrých desať minút, až kým sa plot kamsi nestratil. Vtedy sa mu chcelo plakať a zároveň kašlať.

„Ty si fakt hlúpa, Miki,“ povedal polohlasom. „Hlúpa a retardovaná. Mama ti tisíc ráz povedala, že keď sa stratíš, musíš zostať tam, kde si... Ale ty nikdy ničomu nerozumieš... Ničomu, absolútne ničomu.“

Vyšiel po malom briežku a ocitol sa pri rieke, čo rozdeľovala park na dve časti. Otec mu veľa ráz povedal, ako sa volá, ale Mattia si to nevedel zapamätať. Voda odrážala nejaké svetlo, ktovie odkiaľ, a to sa chvelo v jeho vlhkých očiach.

Zišiel až k vode a cítil, že Michela je niekde nablízku. Mala rada vodu. Mama im vždy rozprávala, že keď ich ešte spolu kúpavala, Michela revala ako zmyslov zbavená, lebo nechcela vyjsť z vody, ani keď už bola studená. Raz v nedeľu ich otec zaviedol na breh rieky, možno práve sem, a učil ho hádzať žabky, aby ploché kamienky skákali po hladine čo najdlhšie. Kým mu vysvetľoval, ako najlepšie využiť zápästie, ktorým sa dáva kamienku rotácia, Michela sa nahla dopredu a vošla do vody až po pás, skôr než ju otec stihol chytiť za rameno. Dal jej zaucho, ona fňukala, a potom sa všetci traja vrátili domov zamračení.

Obraz Michely, ktorá sa vetvičkou usilovala rozbiť svoj vlastný odraz vo vode a potom sa do nej zvalila ako vrece zemiakov, prebehol Mattiovi hlavou silou elektrického výboja.

Unavene si sadol doprostred svahu na brehu. Obrátil sa a videl tmu, ktorá mala trvať ešte dlhé hodiny.

Uprene sa zahľadel na čiernu lesklú hladinu rieky. Opäť sa pokúsil spomenúť si, ako sa volá, no ani teraz sa mu to nepodarilo. Zaboril prsty do chladnej hliny. Pri brehu bola mäkšia od vlhkosti. Našiel v nej kus skla z fľaše, ostrý pozostatok nejakého nočného žúru. Keď si ho prvý raz zabodol do ruky, necítil bolesť, možno si to ani neuvedomil. Potom si ho začal obracať v mäse a vnárať ešte hlbšie, pričom neodtrhol oči od vody. Čakal, že Michela sa už-už vynorí, a zároveň si kládol otázku, prečo sa niektoré veci držia na hladine a iné nie.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Snežný anjel

1

Archimedov zákon

2

Na koži a tesne pod ňou

Vedľajšia miestnosť

Do vody a von z vody

Zaostrovanie

Ten, kto zostáva