Jo Nesbø

SNĚHULÁK

Ukážka z elektronickej knihy

Kniha Zlín / 2012

This translation has been published with the financial support of NORLA.

Copyright © Jo Nesbø 2007

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Kateřina Krištůfková 2012

ISBN 978-80-87497-45-6

ISBN 978-80-7473-007-8 (ePub)

ISBN 978-80-7473-008-5 (mobi)

OBSAH

ČÁST I.

Kapitola 1 – Středa 5. listopadu 1980 – Sněhulák

Kapitola 2 – 2. listopadu 2004, den první – Štěrkové oči

Kapitola 3 – Den první – Košenila

Kapitola 4 – Den druhý – Zmizení

Kapitola 5 – 4. prosince 1992 – Totem

Kapitola 6 – Den druhý – Cellular phone

Kapitola 7 – Den třetí – Skrytá statistika

Kapitola 8 – Den třetí – Labutí krk

Kapitola 9 – Den třetí – Díra

ČÁST II.

Kapitola 10 – Den čtvrtý – Křída

Kapitola 11 – Den čtvrtý – Posmrtná maska

Kapitola 12 – Den sedmý – Konverzace

Kapitola 13 – Den osmý – Papír

Kapitola 14 – Den devátý – Bergen

ČÁST III.

Kapitola 15 – Den devátý – Osmička

Kapitola 16 – Den desátý – Curling

Kapitola 17 – Den čtrnáctý – Dobré zprávy

Kapitola 18 – Den patnáctý – Výhled

Kapitola 19 – Den šestnáctý – Televize

ČÁST IV.

Kapitola 20 – Den sedmnáctý – Sluneční brýle

Kapitola 21 – Den osmnáctý – Čekárna

Kapitola 22 – Den osmnáctý – Shoda

Kapitola 23 – Den devatenáctý – Mozaika

Kapitola 24 – Den devatenáctý – Toowoomba

Kapitola 25 – Den devatenáctý – Uzávěrka

Kapitola 26 – Den devatenáctý – Mlčení

Kapitola 27 – Den dvacátý – Začátek

Kapitola 28 – Den dvacátý – Nemoc

Kapitola 29 –Den dvacátý – Slzný plyn

Kapitola 30 – Den dvacátý – Obětní beránek

Kapitola 31 – Den jednadvacátý – Jižní pól

Kapitola 32 – Den jednadvacátý – Rezervoáry

ČÁST V.

Kapitola 33 – Středa 5. listopadu 1980 – Sněhulák

Kapitola 34 – Den jednadvacátý – Sirény

Kapitola 35 – Den jednadvacátý – Příšera

Kapitola 36 – Den jednadvacátý – Věž

Kapitola 37 – Den dvaadvacátý – Táta

Kapitola 38 – Prosinec 2004 – Labutě

ČÁST I.

Kapitola 1 – Středa 5. listopadu 1980 – Sněhulák

Toho dne napadl sníh. V jedenáct dopoledne se bez varování začaly snášet z bezbarvého nebe obří sněhové vločky a jako armáda z vesmíru si podmanily pole, zahrady a trávníky v Romerike. Ve dvě hodiny už Lillestrømem projížděly dva sněhové pluhy, a když Sára Kvineslandová v půl třetí pomalu a opatrně řídila svou Toyotu Corolla SR5 mezi vilami v ulici Kolloveien, spočíval listopadový sníh na vlnící se krajině jako prachová peřina.

Připadalo jí, že domy vypadají za denního světla jinak. Natolik jinak, až málem minula příjezd k jeho garáži. Vůz ustřelil, jak zabrzdila, a ze zadního sedadla zaslechla zasténání. V zrcátku spatřila nespokojenou tvář svého syna.

„Nebude to trvat dlouho, zlato,“ prohlásila.

Před garáží se prostírala ve vší té bělobě velká černá plocha a jí došlo, že tady parkovalo stěhovací auto. Hrdlo se jí sevřelo. Jen aby nepřišla pozdě.

„Kdo tady bydlí?“ ozvalo se ze zadního sedadla.

„Ále, jeden známý,“ odvětila Sára a automaticky si zkontrolovala v zrcátku účes. „Deset minut, zlato. Nechám klíček v zapalování, abys mohl poslouchat rádio.“

Vystoupila, aniž počkala na odpověď, docupitala na hladkých botách ke dveřím, jimiž už tolikrát vstoupila a vyšla ven, avšak nikdy takto, nikdy za bílého dne, vystavená pohledům všech zvědavých očí vilové čtvrti. Ne že by pozdní večerní návštěva působila nevinnějším dojmem, Sáře však z nějakého důvodu připadalo správnější, aby se podobné počínání odehrávalo po nástupu tmy.

Zaslechla, jak uvnitř zabzučel zvonek – jako čmelák narážející do sklenice s marmeládou. Čekala a cítila vzrůstající zoufalství, přitom pokukovala po oknech sousedních domů. Okna neprozrazovala nic, jen k ní vysílala odrazy černých holých jabloní, šedého nebe a mléčně bílé krajiny. Konečně uslyšela za dveřmi kroky a ulehčením vydechla. V následujícím okamžiku už byla uvnitř a v jeho náruči.

„Neodjížděj, lásko,“ vyhrkla a slyšela, jak jí hlasivky ovládá pláč.

„Musím,“ odpověděl tónem, jako by to byl refrén, kterého má plné zuby. Jeho ruce přitom putovaly známými cestičkami, cestičkami, kterých nikdy plné zuby neměl.

„Ne, nemusíš,“ zašeptala mu do ucha. „Jenže chceš. Už si netroufáš.“

„Tohle nijak nesouvisí s tebou a se mnou.“

Slyšela, jak se mu do hlasu vkrádá podráždění, současně jí jeho ruka, silná, ale měkká ruka, klouzala po zádech a pod okraj sukně a punčoch. Byli jako sehraný taneční pár, kde oba znají sebemenší pohyb, kroky, dech, rytmus toho druhého. Nejprve bílá láska. Ta pěkná. Potom černá. Bolest.

Rukou ji hladil přes kabát, hledal pod silnou látkou bradavku. Její bradavky ho vždycky fascinovaly, pokaždé se k nim vracel. Možná proto, že sám žádné neměl.

„Zaparkovalas před garáží?“ zeptal se a bradavku pevně zmáčkl.

Přikývla a ucítila, jak jí bolest vystřelila do hlavy jako šíp touhy. Klín se už otevřel jeho prstům, které k němu brzy doputují. „Kluk čeká v autě.“

Ruka se zprudka zastavila.

„Nic neví,“ zasténala a cítila, jak jeho ruka váhá.

„A tvůj muž? Kde teď je?“

„Co myslíš? V práci. Samozřejmě.“

Nyní zněl podrážděně její hlas. Jenom proto, že zatáhl do hovoru jejího manžela, neboť pro ni bylo těžké o něm mluvit bez podráždění. A protože její tělo si ho teď žádalo, rychle. Sára Kvineslandová mu rozepnula poklopec.

„Ne…,“ začal a chytil ji za zápěstí. Druhou rukou mu jednu vrazila. Udiveně na ni hleděl a po tváři se mu přitom šířila červená skvrna. Usmála se, popadla ho za silné černé vlasy a přitáhla jeho obličej ke svému.

„Tak si jeď,“ sykla. „Ale nejdřív mě ošukáš. Rozuměls?“

Cítila jeho dech na své tváři. Vydechoval nyní prudce. Ještě jednou ho volnou rukou uhodila a jeho penis se jí v ruce zvětšil.

Přirážel, s každým pohybem tvrději, jenže už to bylo pryč. Sára teď byla ochablá, magie vyprchala, napětí se uvolnilo a vrátila se jen beznaděj. Ztratila ho. Leží tu a přitom ho ztrácí. Všechny ty roky, kdy po něm toužila, všechny ty slzy, které vyplakala, všechny ty zoufalé věci, které ji přiměl dělat. Aniž jí to jakkoli oplatil. S jedinou výjimkou.

Postavil se do nohou postele a vzal si ji se zavřenýma očima. Sára zírala na jeho hruď. Zpočátku jí to připadalo divné, ale postupně si ten pohled na neporušenou bílou kůži pokrývající prsní svalstvo oblíbila. Připomínal jí staré sochy, které neměly bradavky, aby nebudily pohoršení.

Sténal stále hlasitěji. Věděla, že se brzy se vzteklým zařváním udělá. Milovala to zařvání. Ten vždy překvapený, extatický, téměř bolestiplný výraz obličeje, jako by orgasmus pokaždé překonal jeho nejsmělejší očekávání. Nyní jen čekala na poslední zařvání, bučivé rozloučení v jeho vymrzlé ložnici zbavené obrazů, záclon i koberců. Nato se obleče a odjede do jiné části země, kde mu podle jeho slov nabídli místo, které nemohl odmítnout. Ale tohle odmítnout může. Tohle. A přesto zařve rozkoší.

Zavřela oči. Jenže žádný řev se neozval. Zarazil se.

„Co je?“ zeptala se a oči otevřela. Obličej měl zcela správně zkroucený. Ovšem nikoli rozkoší.

„Tvář,“ šeptl.

Trhla sebou. „Kde?“

„Za oknem.“

Okno bylo u druhého konce postele, ve stěně přímo nad její hlavou. Mrskla sebou, cítila, jak z ní vyklouzl, náhle ochablý. Okno bylo příliš vysoko na to, aby ze svého místa mohla vidět ven. A příliš vysoko na to, aby se někdo mohl zvenčí dívat dovnitř. Kvůli již ubývajícímu dennímu světlu spatřila jen zdvojený odraz lustru na stropě.

„Viděls sám sebe,“ pronesla téměř prosebně.

„To jsem si nejdřív taky myslel,“ namítl a dál zíral do okna.

Sára si klekla, potom vstala a vyhlédla do zahrady. A tam, tam byl ten obličej.

S úlevou se hlasitě zasmála. Obličej byl bílý, oči a ústa měl z černého štěrku, původem pravděpodobně z příjezdové cesty. A ruce tvořily jabloňové větve.

„Bože můj,“ škytla. „Vždyť je to obyčejný sněhulák.“

Nato přešel její smích v pláč, bezmocně vzlykala, dokud neucítila kolem ramen jeho paže.

„Musím už jít,“ popotáhla.

„Ještě chvíli zůstaň,“ přemlouval ji.

Ještě chvíli zůstala.

Když kráčela ke garáži, všimla si, že uplynulo téměř čtyřicet minut.

Slíbil jí, že občas zavolá. Nikdy neuměl dobře lhát a pro jednou mu za to byla vděčná. Ještě než došla k autu, zahlédla chlapcův bledý obličej zírající na ni ze zadního sedadla. Zatáhla za dveře vozu a ke svému údivu ucítila, že jsou zamčené. Dívala se na svého syna přes zamžené tabulky. Teprve když zaklepala na sklo, otevřel.

Usedla na přední sedadlo. Rádio mlčelo a v autě byla hrozná zima. Klíček od zapalování ležel na sedadle spolujezdce. Otočila se k chlapci. Byl bledý a spodní ret se mu třásl.

„Stalo se něco?“ zeptala se.

„Ano. Viděl jsem ho.“

V hlase mu zněl slabý pištivý tón děsu, který, pokud si dobře vzpomíná, neslyšela od doby, kdy jako malý sedával na gauči u televize vmáčknutý mezi ně a rukama si zakrýval oči. Nyní už mutoval, přestal ji na dobrou noc objímat a začal se zajímat o motory aut a dívky. Jednoho dne i on nasedne do auta s jednou z nich a odjede od ní.

„Co tím myslíš?“ Zastrčila klíček do zapalování a otočila jím.

„Toho sněhuláka…“

Motor nezareagoval a ji bez varování zachvátila panika. Čeho se bojí, však nevěděla. Zírala čelním sklem ven a znovu otočila klíčkem. Stihla se snad vybít baterie?

„A jak ten sněhulák vypadal?“ vyptávala se, sešlápla plyn až k podlaze a v zoufalství sevřela klíček tak pevně, až jí připadalo, že ho zlomí. Chlapec odpověděl, avšak odpověď byla přehlušena zařváním motoru, jenž naskočil.

Sára zařadila a uvolnila spojku, jako by najednou bylo třeba odjet odsud co nejrychleji. Kola se na měkkém, lepivém čerstvém sněhu protočila. Přidala ještě plyn, stáli však nehybně, jen zadek vozu klouzal do strany. Pak se pneumatiky zakously do asfaltu, auto vyrazilo vpřed a bokem se smeklo na silnici.

„Táta na nás čeká,“ prohlásila. „Musíme sebou hodit.“

Zapnula rádio, zvýšila hlasitost, aby promrzlý vůz naplnila jinými zvuky než vlastním hlasem. Moderátor zpráv dnes již posté informoval, že Ronald Reagan v noci porazil v amerických prezidentských volbách Jimmyho Cartera.

Chlapec opět něco pronesl a Sára mrkla do zrcátka.

„Cos povídal?“ zeptala se hlasitě.

Zopakoval to, ale stále ho neslyšela. Ztlumila rádio a přitom sjížděla dolů k hlavní silnici a k řece, které se vinuly krajinou jako dvě smuteční stuhy. Trhla sebou, jakmile pochopila, že se naklonil dopředu mezi sedadla. Jeho šepot se jí ozval suše těsně u ucha. Jako by bylo důležité, aby je nikdo jiný neslyšel.

„Umřeme.“

Kapitola 2 – 2. listopadu 2004, den první – Štěrkové oči

Harry Hole sebou trhl a vytřeštil oči. Místnost byla vymrzlá a ze tmy se ozýval hlas, který ho probudil. Zvěstoval, že americký lid dnes rozhodne o tom, zda se jeho prezident bude i další čtyři roky jmenovat George Walker Bush. Listopad. Harry si pomyslel, že už jsou definitivně na cestě do tmy. Odhodil peřinu a položil chodidla na podlahu. Linoleum bylo tak ledové, až pálilo. Nechal radiobudík a zprávy zapnuté a došel do koupelny. Podíval se na sebe do zrcadla. Tady taky panuje listopad: únava, šeď a zataženo. Oči měl jako obvykle krvavé a póry v pleti na nose připomínaly velké černé krátery. Váčky pod očima se světle modrými, alkoholem vymytými duhovkami zmizí, jakmile se obličeji dostane teplé vody, ručníku a snídaně. Alespoň to předpokládal. Harry si nebyl jistý, jak přesně se bude jeho obličej jevit přes den teď po čtyřicítce. Zda se vrásky vyhladí a ve tváři se mu rozhostí klid a překryje štvaný výraz, s nímž se probouzel po nocích, kdy ho přepadaly noční můry. Taková přitom byla většina nocí. Kdykoli totiž vyšel ze svého malého, spartánsky zařízeného bytu v Sofiině ulici, aby se stal vrchním komisařem Holem na oddělení vražd osloského policejního ředitelství, zrcadlům se vyhýbal. O to víc zíral do tváří jiných, aby v nich našel jejich bolest a Achillovu patu, jejich můry, motivy a důvody k sebeklamu, zatímco naslouchal jejich únavným lžím a snažil se nalézt smysl toho, co dělá: Zavírá lidi, kteří jsou už dávno zavření sami v sobě. Ve věznicích nenávisti a sebeopovržení, které tak dobře znal. Přejel si rukou tuhý, krátce střižený kartáč světlých vlasů, jež rostly přesně sto devadesát pět centimetrů nad promrzlými chodidly. Klíční kosti mu pod kůží trčely jako ramínko. Od posledního případu hodně cvičil. Freneticky, tvrdili někteří. Kromě jízdy na ergometru začal zvedat v tělocvičně v suterénu budovy policejního ředitelství činky. Líbila se mu fyzická bolest, to, jak pálila a potlačovala myšlenky. Přesto pouze hubl. Tuk mizel a mezi kostrou a kůží se mu stále výrazněji rýsovaly svalové provazce. Zatímco dříve býval široký v ramenou a měl to, čemu Ráchel říkala atletická postava, začínal se nyní podobat staženému lednímu medvědovi, kterého jednou viděl na fotografii – svalnatá, avšak neuvěřitelně vyzáblá šelma. Prostě postupně mizí. A vždyť to vlastně nijak nevadí. Harry si povzdechl. Listopad. Bude ještě větší tma.

Došel do kuchyně, vypil sklenici vody proti bolení hlavy a udiveně zamžoural směrem k oknu. Střecha domu na protější straně Sofiiny ulice byla bílá a ostré světlo odrážející se od ní ho bodalo do očí. V noci napadl první sníh. Pomyslel na ten dopis. Občas takovéhle dopisy dostával, jenže tenhle byl zvláštní. Zmiňoval se o Toowoombovi.

V rádiu začal přírodopisný pořad a rozvášněný hlas mluvil o tuleních: „Každé léto se tuleni Berhausovi shromažďují v Beringově úžině za účelem páření. Protože samci jsou v početní převaze, je soupeření o samice tak drsné, že samec, který si dokáže opatřit samici, se jí drží po celou dobu páření. Samec chrání svou družku až do chvíle, než se narodí mládě a osamostatní se. Nikoli z lásky k samici, nýbrž z lásky ke svým vlastním genům a k dědičnému materiálu. Z hlediska Darwinovy teorie to znamená, že tuleň je monogamní nikoli z morálních důvodů, nýbrž z důvodů přirozeného výběru v boji o přežití.“

No ne, pomyslel si Harry.

Hlas v rádiu téměř zapištěl nadšením: „Než se však tuleni vydají z Beringovy úžiny na otevřené moře za potravou, pokusí se samec samici zabít. Proč? Protože samice tuleně Berhausova se nikdy nepáří dvakrát se stejným samcem! Ona v tom totiž vidí biologicky rizikové šíření dědičného materiálu – je to podobné jako na akciovém trhu. Pro samici je biologicky racionální být promiskuitní, což samec ví. Tím, že ji zabije, zabrání tomu, aby jeho vlastním potomkům konkurovala v boji o potravu další mláďata.“

„Na nás se přece také vztahují Darwinovy teorie, proč tedy lidé neuvažují jako tuleni?“ ozval se druhý hlas.

„Vždyť tak uvažujeme! Naše společnost vůbec není natolik monogamní, jak to vypadá, a nikdy ani nebyla. Nedávno jeden švédský průzkum ukázal, že patnáct až dvacet procent všech dětí má jiného otce, než si myslí – a mimochodem než si myslí i domnělý otec. Dvacet procent! To je každé páté dítě, které žije ve lži! A zajišťuje biologickou rozmanitost.“

Harry začal otáčet ladicím knoflíkem ve snaze najít hudbu, která by se dala snést. Zastavil se u prastaré verze písně Desperado od Johnnyho Cashe.

V chodbě se ozvalo hlasité zabušení na dveře.

Harry došel do ložnice, natáhl si džíny, vrátil se do chodby a otevřel.

„Harry Hole?“ Muž za dveřmi měl na sobě modré montérky a hleděl na Harryho zpoza silných skel brýlí. Oči měl jasné jako dítě.

Harry přikývl.

„Máte plíseň?“ Muž položil tu otázku s neosobním výrazem. K čelu se mu napříč lepil dlouhý pramen vlasů. Pod paží svíral plastovou psací podložku s klipem držícím hustě popsaný papír.

Harry očekával vysvětlující pokračování, žádné ovšem nepřišlo. Jen ten jasný, otevřený pohled.

„No… To je snad přísně vzato soukromá věc.“

Muž naznačil úsměv, jako by uslyšel vtip, který mu už vážně leze krkem. „Plíseň v bytě.“

„Nemám důvod domnívat se, že ano,“ odpověděl Harry.

„Tak to u plísní bývá. Zřídka zavdávají důvod se domnívat, že je člověk doma má.“ Muž vtahoval vzduch přes zuby a pohupoval se na podpatcích.

„Ale?“ pronesl Harry nakonec.

„Ale má je tam.“

„Co vás k té domněnce vede?“

„Ve sklepě ji máte.“

„Aha? A vy si myslíte, že se mohla rozšířit?“

„Plíseň se nešíří. Šíří se dřevomorka.“

„Takže…?“

„Ventilace podél domovních zdí má konstrukční vadu, což zajišťuje plísni dobré podmínky k růstu. Můžu se mrknout do kuchyně?“

Harry ustoupil stranou. Muž se vřítil do kuchyně, kde okamžitě přitiskl ke zdi oranžový přístroj podobající se fénu. Přístroj dvakrát pípl.

„Měřič vlhkosti,“ vysvětlil muž a pohlédl na něco, co byl očividně jakýsi ukazatel. „Přesně jak jsem si myslel. Jste si jistý, že jste tu neviděl ani necítil nic podezřelého?“

Harry neměl jasnou představu, co by to tak asi mělo být.

„Takový povlak jako na starém chlebu,“ vysvětlil muž. „Pach hniloby.“

Harry zavrtěl hlavou.

„Míváte bolavé oči?“ zeptal se muž. „Býváte unavený? Bolí vás hlava?“

Harry pokrčil rameny. „Samozřejmě. Co si jen pamatuju.“

„Míníte tím od té doby, co bydlíte v tomhle bytě?“

„Možná. Poslyšte…“

Jenže muž neposlouchal a vytáhl zpoza opasku nůž. Harry se zarazil a zíral na ruku s nožem, která se pozdvihla a vzápětí provedla se značnou silou zásek. Když nůž prošel sádrokartonovou deskou pod tapetou, znělo to jako zasténání. Muž nůž vytáhl, opět ho zarazil do zdi a vydloubl zpola rozdrcený kousek sádrokartonu, po němž zůstala ve zdi černá díra. Poté vylovil malou tužkovou svítilnu a namířil ji do otvoru. Mezi naddimenzovanými skly brýlí se mu objevila hluboká vráska. Nato strčil nos až k otvoru a začichal.

„Přesně tak,“ pronesl. „Zdravíme.“

„Zdravíme koho?“ zeptal se Harry a přistoupil blíž.

„Aspergillus,“ odvětil muž. „Rod vřeckovýtrusných hub. Máme na výběr ze tří čtyř stovek druhů a je těžké určit s jistotou, který z nich je tadyten, protože roste na těch tvrdých deskách v tak slabé vrstvě, že je neviditelný. Zápach je ovšem nezaměnitelný.“

„A tohle znamená problém?“ zeptal se Harry a snažil se vzpomenout si, kolik peněz mu zbývá na bankovním účtu poté, co společně s otcem zasponzoroval cestu do Španělska Ses, své mladší sestře trpící tím, co sama nazývá „náznakem Downova syndromu“.

„To není jako u dřevomorky, dům se nezhroutí,“ vysvětlil muž. „Ovšem vy možná ano.“

„Já?“

„Pokud k tomu máte predispozice. Někdo může onemocnět, jestliže dýchá vzduch v místnosti, kde jsou plísně. Takoví lidé celá léta marodí a samozřejmě bývají obviňováni z toho, že jsou hypochondři, protože se nikde nic nenajde a ostatní, kteří v domě bydlí, jsou zdraví. A ty bestie zatím požírají tapety a sádrokartonové desky.“

„Hm. Co navrhujete?“

„Že té hnilobě zakroutím krkem, samozřejmě.“

„A mým osobním financím taky?“

„Tohle se platí z pojištění domu, takže vás to nebude stát ani korunu. Jediné, co potřebuju, je v příštích dnech přístup do bytu.“

Harry našel v kuchyňské zásuvce svazek náhradních klíčů a podal ho muži.

„Budu sem chodit jenom já,“ dodal muž. „Říkám to jenom pro jistotu. Venku se děje spousta podivností.“

„Vážně?“ Harry se smutně usmál a zadíval se z okna.

„Cože?“

„Nic,“ odtušil Harry. „Tady stejně není co ukrást. Už musím běžet.“

Nízké ranní slunce se odráželo ve všech sklech hlavního sídla osloského krajského policejního ředitelství, které stálo na svém místě, na vrcholu vyvýšeniny u ulice Grønlandsleiret, už téměř třicet let. Odsud to měla policie – aniž v tom byl výslovný záměr – blízko ke kriminalitou nejzatíženějším oblastem východní části středu města a současně byla jejím nejbližším sousedem osloská věznice zvaná Bayern. Budovu policejního ředitelství obklopoval trávník s hnědou povadlou trávou a javory a lipami, které v průběhu noci pokryla vrstvička šedobílého sněhu, kvůli němuž park vypadal, jako by přes něj někdo přehodil nařasenou smuteční drapérii.

Harry došel po černém proužku asfaltu k hlavnímu vchodu a vstoupil do ústřední haly, kde nástěnná porcelánová dekorace Kariho Christensena s tekoucí vodou šeptala svá věčná tajemství. Pokývl strážnému v recepci a vyjel výtahem do oddělení vražd v šestém patře. Ačkoli už téměř před půl rokem dostal novou kancelář v červené zóně, málem zamířil do stísněné místnosti bez oken, kterou původně sdílel se strážmistrem Jackem Halvorsenem. Teď v ní sedí ambiciózní strážmistr Magnus Skarre. A Jack Halvorsen leží v zemi na hřbitově Vestre Aker. Jeho rodiče nejprve chtěli, aby byl syn pochován ve svém rodišti, ve Steinkjeru, protože Jack a Beáta Lønnová, šéfka kriminalisticko-technického oddělení, nebyli sezdaní, dokonce ani neuzavřeli registrované partnerství. Jakmile se však dozvěděli, že je Beáta těhotná a v létě porodí Jackovo dítě, shodli se na tom, že Jack by měl mít hrob v Oslu.

Harry vešel do nové kanceláře, o níž věděl, že pro něj bude novou kanceláří navěky, stejně jako se padesát let starý stadion fotbalového klubu Barcelona v katalánštině nadále nazývá Camp Nou, tedy „nové hřiště“. Dosedl ztěžka na židli a pustil rádio, přitom pokývl na pozdrav fotografiím vyrovnaným na polici, opřeným jen tak o zeď, fotografiím, které jednoho dne v neznámé budoucnosti, až si vzpomene, že musí koupit hřebíčky, pověsí. Ellen Gjeltenová, Jack Halvorsen a Bjarne Møller. Tak tam stojí, v chronologickém sledu. Dead Policemen’s Society.

V rádiu se norští politici a sociologové vyjadřovali k volbě amerického prezidenta. Harry poznal hlas Arveho Støpa, majitele úspěšného časopisu Liberál, jenž je známý jako jeden z nejvzdělanějších, nejarogantnějších a nejzábavnějších dodavatelů názorů v zemi. Harry zvýšil hlasitost, až se zvuk rozhovoru rozléhal mezi stěnami, a uchopil pouta značky Peerless, ležící na novém psacím stole. Trénoval jejich bleskové zacvakávání na noze stolu, která už byla celá odřená kvůli tomuhle zlozvyku, jejž si osvojil během kurzu FBI v Chicagu a který si zdokonalil za osamělých večerů v plesnivém podnájmu v Cabrini Green za jekotu od sousedů a s Jimem Beamem coby jediným společníkem. Cílem bylo uhodit otevřenými pouty o zápěstí zatýkaného tak, aby rohatka obkroužila jeho zápěstí a zacvakla do západky s pružinou na druhé straně. Provede-li to člověk přesně a se správnou silou, dokáže se jediným prostým pohybem ruky připoutat k zatýkanému, než dotyčný stihne zareagovat. Harry to při práci zatím nevyužil a jen jednou uplatnil druhou dovednost, kterou si za mořem osvojil, tedy to, jak chytit sériového vraha. Pouta se zamkla kolem nohy stolu a hlas z rádia zabzučel:

„Z čeho podle vašeho názoru pramení norská skepse vůči Georgi Bushovi, pane Støpe?“

„Z toho, že jsme nadmíru chráněnou zemí, která vlastně nikdy nebojovala v žádné válce, nýbrž měla to štěstí, že za ni bojovali jiní. Anglie, Sovětský svaz a USA, ano, už od napoleonských válek se schováváme za záda větších bratrů. Norsko založilo svou bezpečnost na tom, že když jde do tuhého, převezmou za něj odpovědnost jiní. Takhle to chodí už tak dlouho, že jsme se přestali orientovat v realitě a myslíme si, že naše planeta je v zásadě obydlena lidmi, kteří nám – tedy jedné z vůbec nejbohatších zemí na světě – přejí jen dobro. Norsko je brebentící, úplně blbá blondýna, která se zatoulala do jakési postranní uličky v Bronxu a nyní se rozhořčuje nad tím, že její tělesná stráž jedná příliš brutálně s útočníky, kteří ji napadli.“

Harry vytočil Ráchelino číslo. Kromě Sesina čísla to bylo jediné telefonní číslo, jež znal nazpaměť. Když byl ještě mladý a nezkušený, domníval se, že špatná paměť je pro vyšetřovatele nevýhodou. Dnes věděl své.

„A tu tělesnou stráž tedy představují Bush a USA?“ zeptal se moderátor.

„Ano. Lyndon B. Johnson kdysi prohlásil, že si USA svou pozici nevybraly, nýbrž si uvědomily, že tu není nikdo jiný, a v tom měl pravdu. Naší tělesnou stráží je čerstvě pokřtěný maník, který má otcovský komplex, problémy s alkoholem a omezený intelekt a který je natolik bezpáteřný, že nedokázal ani se ctí absolvovat vojenskou službu. Zkrátka maník, u něhož můžeme být rádi, že bude dnes znovu zvolen americkým prezidentem.“

Koniec ukážky