O knize

Výběr z cestopisů z pera jednoho z nejvýznamnějších autorů cestopisné literatury vyšel poprvé v roce 1983 v Kanadě u Škvoreckých. Obsahuje čtivé a dnes už polozapomenuté texty z cest autora Afrikou, Amerikou, Borneem, Novou Guineou a Čínou. Doprovázejí je kresby a reprodukce fotografií. Vráz zaujme kromě dobrodružného obsahu i touhou po změně, vytrvalostí, střídmostí, láskou k přírodě a vlasti.

O autorovi

Enrique Stanko Vráz (18. 2. nebo 18. 4. 1860, bulharské Trnovo – 20. 2. 1932, Praha) byl český cestovatel a fotograf. Vystudoval střední vojenskou školu, v 17 letech bojoval na straně Rusů proti Turkům, v boji byl raněn. Poté cestoval po Turecku, Evropě, ve Švýcarsku začal studovat medicínu, krátce studoval i ve Španělsku.

Navštívil různé části Severní, Jižní a Střední Ameriky. Během svých cest nasbíral množství přírodnin a uměleckých předmětů, které věnoval Národnímu muzeu. Je autorem několika cestopisů – Z cest E. St. Vráze (1898), Napříč rovníkovou Amerikou (1900), V zemi bílého slona (1901), Čína (1904), Exotické povídky I., II Z dalekých světů (1910).

Enrique Stanko Vráz

V DÁLAVÁCH SVĚTŮ

(ukázka)

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Carpe diem, 2012

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic, EU

ISBN 978-80-87631-39-3 (pdf)

ISBN 978-80-87631-40-9 (epub)

ISBN 978-80-7487-200-6 (mobi)

Osm let v Africe

(Z knihy Vlasty Vrázové Život a cesty E. St. Vráze)

Nevelká knížka s prolomenou deskou, barvy plísně a stáří, uvnitř zežloutlá půlstoletím, ležela v kufru jako kus hadru. Ani se neví, kudy putovala, kolik zemí jí bylo domovem, patřila však jen jednomu pánu.

Oba skončili svou pouť v Praze, ale dnes již jen knížka vypráví. Zahájila s ním svou bludnou cestu světem v ten den, kdy vybral si ji z mnohých jiných na pultu židovského krámu v Gibraltaru r. 1880. Byla tehdy uvnitř bílá, nepopsaná, jemu bylo sotva dvacet let, dvacet let rušného mládí a stálé touhy.

Vyšel z krámku, usedl na skálu. Byl jasný den a přes hladinu moře na protější straně bělaly se bílé domy Tangeru, pouhý skok do Afriky. Zdálo se mu, že cíl jeho touhy vede saharskou pouští s karavanou do záhadného, zakázaného Timbuktu.

Tři dobrodružná léta za vidinou, která žádným úsilím, žádným útrpením se nepřibližovala. Život v přestrojení za Araba byl nebezpečný, za chudého žida, opovrhovaného, od všech kopaného, jen těžce snesitelný. Tři roky ohromné vůle, největších obětí – a úplný nezdar. Ale Timbuktu nadále vyzývá odvážlivce křesťany. Co nejde ze severu, mohlo by se podařiti z jihozápadu. V marokánském šatu v mezipalubí plaví se k břehům „pohřebiště bělochů“, Gambie.

AFRICKÝ DENÍK

Gambia, 14. září 1883

V pátek spatřil jsem konečně cíl své cesty z paluby anglické lodi. Pohled na Bathurst v deštivém, nevlídném počasí není ani trochu okouzlující. Panuje tísnivé pološero nad celou krajinou a dodává plochému okolí smutného rázu. Poněvadž člun nemůže přistát, musí se část cesty k souši vykonat na zádech některého černocha.

Stojím na vytoužené půdě západní Afriky. Ale stojím zde jaksi zmokle. Je večer. Já nevím, kam a jak. V celém Bathurstu prý je asi dvacet Evropanů, počítaje dohromady veškeré hodnostáře. Avšak není místnost, kde by člověk za něco peněz obdržel přístřeší. Vidím, že ten, kdo nemá odporučení na některou zdejší firmu, kdo nemá známosti aneb v kapse hodně zlata, je zde člověkem ztraceným. Mně chybí všecko – těch mizerných 170 franků přece nemohu nazvat penězi. Co si počnu?

Včera, když jsem hledal u bělochů nocleh za peníze, vysmáli se mi. Zdá se jim nejen podivné, že takový ubohý „naturalista“ si přijde bez všech známostí, nýbrž také podezřelé. Evropan prý neznámého k sobě bez odporučení nevezme. Černochům zase je nápadné, že by se běloch spokojil s jejich obydlím, když zde má své sourozence, pěkné budovy obývající. Našel jsem předtím pohostinství v Atlasu a na Sahaře u divokých kmenů arabských a berberských. Že mi je však odeprou soukmenovci, Evropané, toho jsem se nenadál. Konečně našel se jeden Němec, správce zdejší vesnice Ing. H., který mi nabídl přístřeší i poskytl pomoc, a to v míře takové, jak to jeho stísněné poměry dovolují.

Sedím „doma“. Mám právo říci něco podobného? Člověk, který s třemi košilemi, jedním arabským a jedním evropským šatem, dvěma puškami, dvěma revolvery, trochou knih a podobných velenutně potřebných maličkostí nadužívá pohostinství svého bližního, sotva si může dovoliti podobný luxus, jako jest fráze „sedím doma“. Ale nemyslete si snad, že nejsem úplně bez štěstí. Naopak, aspoň na smůlu mám velké štěstí. A to proto, že „omnia mea mecum porto“* má v smyslu pro mne skutečnost naprostou. Vzdávám se dnes té rozkoše; po denním trmácení a honění motýlů při 35-45 °C teploučka klidně zapisovat svou příhodu, nehodu, smůlu, jednu za druhou.

* Všechno své s sebou nosím

Dne 25. října v nemocnici

Nyní tomu 22 dní, co nemocen trávím na loži. Dnes mne dlouhá chvíle dohání, abych zapsal příběhy minulé.

Jednoho krásného jitra vydal jsem se na malý výlet do Cape St. Mary, kde náhodou meškal prozatímní guvernér T. C. Carther. Jeho Excelence byla velmi laskavá a ihned mě pozvala do svého domu na sklenici vína, kde mi řekla, že by byla poctěna, kdybych své sídlo přeložil do Capu a jedl u jeho stolu. On sám lituje, že nemá ve svém domě žádné místnosti pro mne za příbytek. Našel jsem si kumbálek, kde celým nábytkem je jedna stará postel, jeden slamník a staré proutěné sedadlo. Ani slechu ani vidu po nějaké podušce, přikrývce, po nějakém stolu. Mr. Carther ukázal se býti vzdělaným entomologem, a to hlavně výtečným znalcem a horlivým sběratelem lepidopter.* Tři neděle jsme spolu chytali ráno lepidoptery, večer microlepidoptery**, já však také ze své záliby coleoptery***. Jedl jsem u guvernéra, ale když ten odešel do města, což se opakovalo týden co týden, na dva až tři dny, nemohl jsem si nic jiného obstarat než drobet rýže a konec té písničky, že trpěl jsem hlad po celý čas, co byl guvernér vzdálen. Aby pro mne byl vařil guvernérův kuchař, stálo by mě milé jídlo až tři šilinky, a to při mém stavu financí bylo nemožné.

Guvernér odešel tentokráte na dobu šesti dnů. Jednoho dne vyšel jsem z domu na motýly a brouky, zásoben třemi pomeranči. Den byl nadmíru horký a já běhal až do 3 hodin odpoledne. Najednou se mne zmocnila jakási slabost, takže jsem se svalil na zem, kde jsem ležel plnou hodinu. Konečně jsem se ztěžka vracel domů, hodil sebou na slamník a beze všeho pohnutí ležel až do bílého rána, kdy jsem zase k sobě přišel. Celý den strávil jsem v poloomdlení, hlava mne bolela, po těle jsem cítil horko, ale žádný pot. V noci vanul chladný vítr. Měl jsem silnou koliku. Přicházela na mne nenadálá slepota. Když jsem musil jíti ven, zůstal jsem, třesa se na celém těle, více než čtvrt hodiny tiše stát, až jsem zase nabyl zraku. Třetího dne přiběhl celý udýchaný jeho Excelence guvernér a první jeho otázka byla, zda mám polštář pod hlavu a deku na přikrytí. Já ovšem měl výmluvu za výmluvou, ale konečně se pan guvernér přece jen pravdy domakal, kázal pak přinésti vše potřebné, vlastnoručně mne svlékl donaha, zabalil do prostěradla v studené vodě namočeného a pak do těžké deky, přinesl dvě láhve šampaňského, aby u mne dosáhl potu, ale nadarmo. Chudák běhal dva dny, přinášel mi čaje, limonády, ale můj stav se stával den ode dne povážlivější. Konečně rozhodl, že mne pošle do nemocnice. Kázal složit mé věci, zkonfiskoval na okně ležící peněženku a prohlédl její ubohý obsah, z čehož jsem nevěděl, mám-li se těšit nebo zlobit. Černoši mne naložili na nosítka, odnesli k moři do člunu a dovezli do Bathurstu do nemocnice, kde ležím dosud. Navštívili mne tu v době šestnácti dnů jednou pan guvernér, pětkráte dobrotivý pán Ing. H., Mr. Wilson, Mr. Spengel, tři francouzské milosrdné sestry, jejich převorka Němkyně a jeden francouzský misionář. Co mne očekává do budoucnosti? Kéž bych to věděl! V sobotu se očekává loď, která mi má přinésti zprávy a peníze z Evropy. Přinese?

* krásnokřídlých motýlů

** drobné motýlky

*** brouky

Barra, 27. února 1884

Po sedmnáctidenním pobytu opustil jsem nemocnici. Obdržel jsem také účet, který zněl na 90 franků a který jsem ovšem zapraviti nemohl, poněvadž mé finance klesly na 25 franků. Žádal jsem na government, aby mi byla popřána delší lhůta k zaplacení. Už upomínán nejsem. Pan Carther se za mne asi přimluvil u guvernéra, vrátivšího se z Anglie. Po mém odchodu z nemocnice obdržel jsem dovolení, abych bydlel v opuštěné místnosti zdejší omladiny. Účelem tohoto klubu bylo všemožně podporovati výrobu koňaku a elbsmithu. Jaký vznešený účel! Ale zcela hoden těch šlechetných lidiček zdejších. Musil jsem ovšem spáti na zemi. Zato jsem měl tu výhodu, že mi v noci nechyběla příjemná společnost pavouků a mravenců až do velkých myší a ještěrek. Podobné maličkosti jsou jen na začátku nepříjemné.

Deset dní po propuštění z nemocnice zimnice se vrátila a neopustila mne do dnešního dne. Některý týden nemohu ani povstati z lože. Jindy se mi zdá, že se úplně pozdravuji. Poslal jsem něco nasbíraných motýlů a brouků do Evropy, za ně jsem obdržel úhrnem 200 franků. Prodal jsem zdejším Žolof marabutům své marokánské šaty „dželabie“. Také oba revolvery a pušku byl jsem nucen zpeněžiti. Vše to pohltil Bathurst.

Dva dny po Štědrém večeru složil jsem svých pět švestek, najal tré černochů a spěchal vymřelým Bathurstem ke břehu Gambie, abych se přeplavil na druhou stranu řeky do Barra. Kromě mne usadila se v člunu četná společnost černochů. Čtyřhranné, děravé dvě plachty se napjaly, a brzo větrem hnáni, poskakovali jsme po prudké řece Gambii. Do pěkné společnosti jsem se to dostal. Přihnala-li se silná vlna a hrozila nás zdánlivě pohroužiti, spustila ženská část jeremiádu, a mužská jako zděšené stádo pobíhajíc, přiváděla člun z rovnováhy. Jeden marabut slavným a veledojemným způsobem zaříkával vlny. Kormidelník a kapitán v jedné osobě, aniž si toho kdo povšiml, pevně v ruce drže kormidlo, libě usnul, takže jsme narazili na písčinu. Člun se povážlivě naklonil, nedbalý kormidelník skutálel se z povýšeného svého místa dolů a spadl hlavou do naplněné kalabase s mlékem. Když z něho vylezl, viděl pouze na jedno oko, na druhé připlácl se kus másla.

Kormidelník byl by se klidně zase měl k spánku, kdyby nebylo četných mu levitů majitelkou rozlitého mléka.

A to byly levity! Portugalské rybářky a marokánské židovky se vyznají v dialektech, ta čest jim patří, zde ale by byly přišly o palmu vítězství. Seděli jsme pevně a nezbývalo nic jiného než mělkou část řeky ku břehu přebroditi. Mne vzal na záda chlap obrovských plecí, když jsem mu slíbil rum.

U Barra jsem se usídlil u jednoho civilizovaného černocha s titulem policisty J. V. královny anglické a u něho píšu při slabé zimnici. Žiji zde sám mezi černochy již dva měsíce, nemocen, neschopen nějaké činnosti. Platím měsíčně 25 franků za byt a jídlo, což ovšem je velmi málo. Zato také můj byt je slaměná chatrč a můj vždy hladový žaludek musí se spokojiti se dvěma talířky rýže vařené v palmovém oleji a kouskem smrduté učouzené mořské ryby. Abych si mohl přilepšiti nebo dát přinésti alespoň chleba z Bathurstu, o tom není ani řeči. Že se mé zdraví tou přepepřenou rýží chutě mýdlové nechce lepšit, je srozumitelné. Ale s tím vším vzal bych za vděk, jen kdyby nebylo nových, tíživých starostí.

Ty dva měsíce, co zde bydlím, jsem zapravil, ale přikvačí duben a já proň nic nemám. Z Evropy od obchodníků docházejí mne často psaní, v kterých jsem žádán o zásilky přírodnin. Má budoucnost by byla tedy zajištěna, kdyby nebylo mé nemoci. Zdejší lékař říká, zůstanu-li zde v tomto stavu až do měsíce června, to jest do deštivého počasí, že jsem ztracen, že musím nemoci podlehnout. Ono se lehce řekne: „Jděte na Kanárské ostrovy“.

Tam byl by ovšem tonoucí můj život zachráněn. Ale peníze, peníze, kde já je ubožák mám sehnati? V celém světě nemám nikoho, od koho bych jich žádal.

Několik měsíců v deníku bez záznamu.

Šest měsíců tonul jsem mezi životem a smrtí, lože sotva opouštěje. Mráz mne obchází, když si na tu zimnici vzpomenu. Dosud je mi zápasiti s nedostatkem a nesmiřitelným mým nepřítelem osudem, nicméně mohu veseleji mluvit. Mé zdraví stále se lepší. Deštivé počasí uplynulo. Zimnice je u mne jen řídkým hostem. Rok utrpení zapomenut.

Můj život je jednotvárný, den co den týž pořádek, málokdy nějaká změna. Týden za týdnem, měsíc za měsícem ubíhají do moře věčnosti, člověk stárne a podnebím rychle chřadne, ani toho nepozoruje. Když před čtyřmi lety opouštěl jsem Evropu, jsa téměř ještě dítě, více sice na těle než na duchu, zdál se mi cíl můj tak blízek, tak blízek. Dnes leží zrovna tak vzdálen jako tenkráte. Timbuktu... africká fata morgana – nic více.

Sedm měsíců bydlím v malém, na pravém břehu řeky Gambie ležící vesnici, obydlené poangličtěnými, lépe řečeno africkou angličtinou mluvícími černochy. Vesnice leží ještě na anglickém území, British Barra. Hodinu cesty dále je částečně neodvislé království Barra (Nomi, Mandingo), čítající tolik vesnic, co by člověk na prstech spočítal. V blízkém okolí leží tři vesnice, Kankali, Sotokoto, obydlené černochy Ciriri, a Esau, sídlo krále Barry, Marantan jménem. V tomto Esau bydlí kromě něco málo Sarahnelů jen Mandingové, hlavní kmen Gambie. Vesnice, v které jsem rozbil svůj stánek, jmenuje se Barra Point, má asi 40 slaměných chatrčí, z nichž některé jakž takž ukazují známky probouzející se civilizace. Jsou čtyřhranné a tak vysoké, že člověku lze přímo, neschýleně do vnitra vkročiti, mají okenní otvory a jsou hlinou neb vápnem omítnuty.

Jiný pohled poskytují chýše druhé. Jsou to okrouhlé, úplně ze slámy a tlusté trávy upletené chatrče s kuželovitou střechou, velmi nízké, s vchodem u země, že člověk doslovně po čtyřech přes práh vlézti musí a jen uprostřed státi může. Jsou ohrazeny kolkolem neprůhledným, vysokým plotem.

Skoro na konci vesnice bydlím já, a to u policisty, který má udržovati pořádek, ponejvíce však den prospí. Čtyři chyše kategorie druhé a jedna kategorie prvé, ale v tak smutném stavu, že slunce do ní svítí a ani všekazi v ní nenajdou, na čem by hlodali, tvoří majetek mého „domácího pána“.

Chyše, kterou obývám, mimo nečistotu, díru ve zdi a v zemi nic zajímavého neposkytuje. Jedno ze dvou oddělení slouží mi za příbytek. Všude největší prostota. Na stěně přilepeny dva obrázky, aby se neřeklo, že obyvatel nemá estetického citu. V jednom rohu dvé pušek, velký stůl nerozluštitelného stáří, jedna bedna, v které chovám rýži, svíčky, cibuli, boty a jiné potraviny, které přivádějí myši k pokušení, jednu bednu s omnia mea ostatním a několik prken na čtyřech nohách, kterým přezdívám lože, se slaměnou rohoží a dvěma pokrývkami. Pod tímto ložem košík s „diversa“. V něm právě hnízdí kachna velde hrnců na vaření. Na stole hrnce, talříe, knihy, láhve s hady, ještěrkami, lis na rostliny, kosti a lebky, vesměs mystérie a směšné věci pro mého černocha. Na stropě visí síť na motýly, s kterou nedávno k velkému gaudiu „domácích“ šel kluk chytat slepici k sousedům.

Abych nezapomněl: zrovna nad mým ložem nad hlavou dvé roztomilých vlaštovčích hnízd, jejichž guanu mám snad děkovat za úžasný vzrůst svých vlasů. Kuchyně obsahuje ze tří kamenů skládající se ohniště, několik kalavas, to jest vyhloubených a vyschlých půlek plodu obrovské tykve, dřevěné moždíře na tlučení rýže, kuskuse (druh obilí sorghum) a pepře.

V popisování svých spoluobyvatelů, maje v úctě stáří, počnu s nejstarším. Sarah Wasser, stará 60 až 70 let, protivné fysiognomie. Jak k svému jménu Wasser v samospasitelné přišla ona či vlastně nebožtík manžel, historie nepovídá. Kolébka její nalézá se hluboko v centrální Africe. Zrodila se v zemi Ibú, Calabar, odkud jako malé děvče prodána byla na pobřeží Lagos, kde ji jistý Angličan koupil sotva šestiletou a vzal s sebou do Londýna, z kteréžto cesty sobě nižádného užitku ani vědomostí nepřinesla. Její manžel byl Dahomejec a z Little Popo (Dahome) sem přivezen. Pije rum jako dehtová kazajka, třeba dvě láhve denně, žvýká šňupavý tabák, prodává ráno fufu (rýžová neb kuskusová, knihařskému mazadlu podobná směs s okořeněnou a opepřenou omáčkou), dělá večer rámus a hází po dětech hrnce a i jinak je osoba „comme il faut“.

George Wasser, 38 let, syn předešlých, svého řemesla plavec, nyní po devět let policista, donchuan ze zvyku. Spí ve dne, v noci se plete bludnému židu do řemesla a má neuhasitelnou žízeň.

Richard Kongo nepatří do rodiny, byl v ní však vychován, spatřil světlo kdesi na Kongu (odtud jeho jméno), byl španělskými otrokáři chycen a dopraven na loď plující do Ameriky. Anglická válečná loď je zajala. Jedinou upomínkou z jeho mládí je slušná řada španělských nadávek, které chrlil kapitán – otrokář, když spatřil anglický křižník. Kongo loví se mnou opice a velké ještěry varany, pro něho velký pamlsek, chodí v bílém cylindru, kterému chybí půl vršku, v červených bavlněných kalhotách a v starém kabátě Napoleona. Pije jako země déšť.

Tene Wasser, „má domácí“, Ciriri černoška, bývalá otrokyně ze Sahnu z jižního Senegalu, považuje se za křesťanku, ale je ověšena grigri (amulety) a holduje fetišismu. Lenost její sahá tak daleko, že raději nejí, než by trmácela tělo. Žvýká kolu, mastí tělo máslem a do nosu si strká listí. Přepepřuje mi všechno jídlo. Zlobí-li se, mluví se mnou pouze řečí Džolof.

Následuje asi tucet dětí, velkých i malých, oděných ponejvíce v šat rajské nevinnosti. Jsou to Kinina, Kara, Žola, Beti, Kadi, Sandi, Bukar atd.

V několika rozptýlených chýších bydlí skoro vesměs Žola černoši, zdejší kasta pariů. Kdo má slabé čichové ústrojí, tady ať nechodí. Naproti mně prodává jedna stará čarodějnice z přízně Belzebuba Samhalja, za jejím pelechem přenocují Mansunka černoši, kteří se zabývají připravováním a prodejem palmového vína. Pravý africký pronárod! Halena plna špíny a hmyzu tak dlouho se nosí na těle, až se rozpadne. Pověra, nečistota, lakomost a blbé tváře, jaký obraz hnusnosti! Zrcátko však žádnému nechybí, aby občas si mohl důkladně prohlédnouti svou milou tvář a špínu.

Něco dále vzdálena je chýše mého učitele mandingštiny Mahometa Keťa, Mandingo-černocha, náruživého tanečníka, přestože má zraněnou nohu, kterou mu prokousl aligátor.

Dvé černých krásek tvoří doplněk mého sousedství. Jedna z nich, Širao, Žola-černoška, mi zcela doopravdy radí, abych si ji vzal. Má prý mnoho rýžových polí a zlatých nákrčníků (náhrdelníků) a bude prý hodnou ženou.

Ráno v 5 hodin mne budí hřmot černošek tlukoucích ve velkých dřevěných moždířích kuskus. O 6. hodině bloudím již lesem a houštím s puškou na rameni a marokánskou torbou po straně. Mimovolně mne tane na mysli: „Jaká je to hezká věc, že já jsem myslivec. Zastřelil jsem holuběnku...“ Já však holuběnky nestřílím, mám k tomu příliš jemné srdce, leda nějakého zeleného holuba (treron), který pak prozaicky putuje do hrnce s rýží. V 11 hodin, někdy i později, jsem zase pod slaměnou střechou, kde mne čeká talíř fufu, čere (jídlo z vařeného kuskusu) a podobné chuť nevzbuzující výplody černé kuchyně. Nastane úprava ulovených přírodnin až do večera. Pobytí při 40 i více stupních tepla v dusné chyši není zvláštním požitkem. Večer o 9. hodině unaven hledám ve spánku odpočinek, ale zatím se začíná teprve pravá kratochvíle.

Mimo mne spí v jizbě se mnou tři děti na zemi. Preludium k nokturnu se začne v sousedství. Černoši tlukou na buben (vyhloubený a koží potažený špalek) a zpívají libým hlasem do půlnoci. Celá psí obec vyje. Někdy i cibetka nebo šakal odnese nějakou tu slepici nebo dokonce hyena vepře a pobouří celou vesnici.

To vše jsou „zevnitřní“ záležitosti, které mne nikterak nevyrušují. Jinak s „vnitřními“. Mravenci a malí černí zapáchající hmyzové vylézají ze skulin a zkouší ostří svých kusadel na mých nohou. Jiní filantropové dělají sobě to zvláštní potěšení, okusovati jen kůži okolo nehtů na nohou. Po stěnách lezou ještěrky a mloci, z nejkrásnějšího snu probouzí mě šimrání pavouka nebo myš pozoruhodné velikosti, když přes tělo přeběhne. Polekané děti mluví ze spaní, kutálí se někdy pod mé lože a na smrt poděsí kachnu s celou rodinou.

Je-li deštivé počasí, tu promočenou slaměnou střechou kape kapka za kapkou, hustěji a hustěji. I roztáhnu deštník nad sebou, nohy zabalím do houně a v bázni boží spím dále. Někdy ovšem přijdou na řadu vážnější intermezza. Kozel, přivázaný za stěnou s mým ložem sousedící, probodne rohy stěnu a dostane se v nemilý pro mne styk s mým tělem. Nebo ráno při obouvání bot vyklepu z nich čtyři stopy dlouhého, velmi jedovatého černého hada. Nebo v noci přiběhne a plot prorazí uprchlý a pronásledovaný otrok. Ráno v 5 hodin zase obligátní tlučení kuskusu...

Mají mne tu tuze rádi a měli by mne ještě raději, kdybych nebyl takovým lakomcem. Kam jim paměť sahá, podobného bělocha ani neviděli, aniž o něm slyšeli. Zavítám-li na svých potulkách do některé vesnice k Summovi, přednostovi obce, zajisté se seběhne vše, co má zdravé nohy, a vyptávání a prohlížení nemá konce.

Mé známosti pohybují se však ponejvíce ve vysokých kruzích. S králem Marantan a celou královskou rodinou jídám dosti často z jedné a téže kalavase, kol které sedíme na bobcích, rýži neb čere rukou nabíráme, a jak zdejší slušnost žádá, hlasitě pomlaskujeme. S bohatým králem salumským udržuji čilou korespondenci.

Ale mým nejmilejším přítelem je stařičký esauský Summa Sonko. Počátek našeho přátelství zasluhuje vylíčení.

Byl jsem kdysi na zpáteční cestě z lesa, když jsem potkal dva Mandingy, prosící mne, abych se okamžitě odebral k Summovi, který prý leží na smrtelném loži. Musím podotknouti, že požívám jakési pověsti lékaře, hlavně pro zdařilé ranhojičské léčení, jež jsem provedl na mnohých osobách pokousaných aligátory. Nalezl jsem Summu Sonku v hrozném nářku. „Selam aleikum es selam.“ „Co ti schází, Summo?“ „Ach, tubabo (bílý muži), zle je, zle. Fatuma vařila čere, já jedl, v noci mi bylo zle, ach, tubabo, já musím umřít. Ráno jsem si vzpomněl, že zde mám medicínu bílých mužů z Baňdul (Barra), vzal jsem plnou lžíci – ale ještě jsem si ublížil. Hází to se mnou, jako bych měl žaludek plný hadů. Ach, tubabo, pomoz!“

„Ukaž mi tu medicínu.“

Přinesli malou lahvičku s francouzskou etiketou. Čtu, smích sotva taje, „Rhum a Quinine, nejlepší prostředek, kterým lze v hodině světlý neb šedý vlas načerno zabarviti.“

Dal jsem Summovi pro dávení a do večera byl zdráv. Od té doby jest mým nejoddanějším zbožňovatelem. Neminu Esau, abych se u něho nezastavil, nepojedl banánů nebo neuhasil žízeň čerstvým keke (mlékem).

Zachránil jsem mladé děvče kmene Siriri. Pro trýznění uprchla svému pánu, přeplavala řeku, tvořící hranici dvou zemí. Skoro již na druhém břehu chňapl po ní krokodýl. Naštěstí nebyl ještě dorostlý, jinak nebyla by se mu vyrvala, ale byla zle pokousaná. Její pronásledovatelé přišli si pro ni, ale já, vědom, že chyše, kde tábořím, stojí na půdě anglické kolonie, jsem ji nevydal. S puškou v ruce hrozil každému zastřelením a donutil je ustoupiti. Podařilo se mi černošku uzdraviti. Pro jistotu však jsem se odstěhoval z té krajiny blíže k anglickému Bathurstu. Děvče se brzo vyhojilo a provdalo. Ženich měl radost, že dostal ženu zadarmo, že si nemusil nevěstu kupovati od rodičů. Byla mi vděčná a v nemoci pečlivě mě ošetřovala.

Poříčí Gambie. Pro lovce málo výnosné je pobřeží Gambie. Lev a panter se zdržují daleko ve vnitrozemí. Tam také v hlubokých lesích a vysokých travinách vládne slon, loupeží levhart, při svitu měsíce vynořuje se na povrch obrovský pipota. Brzo-li mi popřáno bude svázati uzlíček a vandrovati tam, kde pastýřský Fulah hlídá velká stáda svá?

To nám povídá Vrázův deník.

A živoří se dál. Dvě libry měsíčně od nového anglického guvernéra Maloney za duplikáty úlovků rozmnožují sice anglické sbírky, kterým později je udělena v Dublině stříbrná medaile a které dnes jsou vystaveny v Londýně, ale nikterak nenaplňují cestovatelský měšec.

Menší, později stále větší zásilky přírodnin putují od neznámého afrického sběratele do evropských obchodních domů. Puška, těžká předovka, do které si sám lije koule, je jediným spolehlivým druhem na cestách do vnitra za velkou zvěří, za hrochy a lvy. Má jen jednu ránu v pušce, a proto musí vyčkávati útok do posledního okamžiku. Ale ruka nesmí se třásti ani strachem, ani zimnicí – o životě rozhoduje se v jediném okamžiku.

Někdy má blíže k umírání než k životu. Není to však nebezpečí lovu v záludných bažinách, při brodu rozvodněných řek, které vyčerpává síly. Pozítří si ani nevzpomene na minulou dobrodružnou příhodu; nový den vyžaduje nové činy. Hrůznějším, duši vysilujícím utrpením je pomalé zahrávání smrti se svou obětí, záhadné africké nemoci. To jsou dny a týdny strašných muk. Vzdálen vší pomoci, se vzrůstajícím zoufalstvím Vráz sleduje na svém těle pokrok zhoubného díla. Levá paže mu vysychá, svalstvo, maso odumírá, až z levice je jen ubohoučká hůlka. Pak nemoc náhle ustane tak záhadně, jak se dostavila. Do paže pozvolna vrací se síla.

Tropy jsou neobyčejně vynalézavé a z rozmaru zaútočí jinou zbraní; postiženému otékají nohy, až nabudou nelidských tvarů. Nedostatečně chráněn palmovou stříškou leží bezvládně na mokré zemi. Z nebe, ze stromů, ze střechy kolkolem padá příval vody a do duše zoufalství. Co zmůže vůle jedince v tomto ďábelském vězení? Nedávno umíral na poušti pro doušek vody. Dnes se mu příroda vysmívá. Šaty již na něm hnijí, co tu leží jako ztrouchnivělá kláda v zatopeném pralese. Až se slunci zachce, vysvitne náhle a promění mučírnu v pařeniště. Za několik dní bude vězeň zproštěn otoků a pozvolna o holi pokusí se o své první kroky.

Co rozhoduje o jeho životě a smrti? Kdo vede ruku poutníka? Jednou při silném záchvatu nové zimnice vrací se do anglické kolonie. Je očekáván guvernérem, přáteli a návrat k nim znamená pro něho úlevu, ne-li záchranu. Těší se nesmírně na domov bílých lidí. Jen řeka Gambie dělí ho ještě od cíle. U břehu černoši naloděni na prámu s dětmi, ženami, domácími zvířaty, se vším všudy, vyčkávají jeho příchodu. Odrazí, jakmile se k nim přidá. Hulákají mu již v ústrety. Vráz dovrávorá se ke břehu a dopadne na zem. Černoši volají, naléhají. Proč jen nevstoupí na prám? Zvláštní pocit se ho zmocnil, polo mdloba, a přece jasně rozeznává před sebou v matné záři zjevení. Vidina osoby nejdražší na světě vzpíná k němu ruce a prosí: „Nejezdi!“ Vráz kyne černochům, aby odrazili od břehu bez něho. Smutně se za nimi dívá, jak rychle se vzdalují, letí v proudu mohutné řeky tam, kam on toužil. „Proč jsem nejel? Jak mohl jsem podlehnouti horečné fantazii, přeludu?“ Prám již je uprostřed řeky, najednou zazní výkřiky a vše, lidi, zvířata jsou ve víru. Ve zmatku splašený dobytek prorazil prám a za hrozného bědování a zápasu všichni bez výjimky jsou ztraceni ve vlnách divoké řeky.

Zrádná, potměšilá řeka Gambie! Vyzývá, láká, nedá pokoje! Odvážným slibuje spojení s řekou Niger, která svádí vodu k Timbuktu na své cestě až na konec světa, jak vyprávějí Arabové.

Timbuktu! Co je v tomto jménu velké černošské vesnice ve vnitru Afriky za saharskou pouští, že pouhým vyslovením prozrazují se křesťané a obětují své životy v pokusu proniknouti do zakázaného světa? Na všechny strany rozbíhají se cesty její moci, od severu putují karavany z Alžíru, Maroka, z jihu po řece Nigeru plaví se domorodí obchodníci a na všech těchto cestách umírají Evropané, jedinci i výpravy, po století marných pokusů. Jen mladému Francouzi Caillé v přestrojení za Araba podařilo se neuvěřitelné, spatřiti Timbuktu a vrátiti se z dobrodružné cesty celou severní Afrikou ze Sierry Leony, Saharou, Marokem k Středozemnímu moři. Avšak i v následujících desítiletích zůstává Timbuktu začarovaným magnetem Evropanů.

Jak z Maroka, ze Sahary, tak z Gambie Vráz se opět vrací s nezdarem, rozedrán, s kůží slezlou, rána vedle rány. Nemůže zapomenouti na hrůzy poslední cesty za vyzývavou africkou fatou morganou. Zešíleli, zemřeli úžehem dva francouzští misionáři, on je k smrti utýrán – zdolán, ale jen na čas. Až se rány zhojí, půjde opět a sám. Guvernér odepřel se zajímati o výzkumnou cestu po hořejším toku Gambie, přátelé marně jej zrazují. Vráz se vydá se čtyřmi černochy v úzké, přeplněné a vratké kanoi proti proudu řeky. První část cesty mají společnou. Cíl zcela jiný. Běloch jde za snem, který se uskuteční jen tehdá, nalezne-li cestu do nitra země; Gansa kmene Volof, majitele kanoe a vůdce výpravy, má výsledek jistý – jede za obchodem. Osm pytlů soli a jiného zboží vymění za otroky na horním toku a doleji po proudu výhodně prodá.

Z CEST ZÁPADNÍ AFRIKOU

Na hořejším toku Gambie

Bylo to v prosinci r. 1885, když jsem v malé, z jednoho kusu zhotovené kanoi ve společnosti čtyř černochů opustil ostrov Mac Carthy, na hořejším toku řeky Gambie ležící, dvě stě anglických mil od ústí vzdálený. Maličké toto území, vůkol neodvislými státy kmenů Mandinga a Fulah, dosti nepříjemnými to sousedy, obklopeno, patří pod správu anglické kolonie Gambie. Správa obmezuje se na malý proužek území kolem delty soujmenné řeky. Nalézá se zde malá guverniální budova s přednostou, sierraleonským černochem, dvě francouzské faktorie* spravované francouzskými mulaty ze Senegalu, kteří samojediní na velenezdravém místě tomto vegetovati mohou, a několik chatrčí bathurskými černochy obydlených.

Mými společníky byli: Gansa, majitel kanoe a vůdce výpravy, silný, pěkně rostlý a dobře ozbrojený černoch kmene Volof, vezoucí s sebou osm pytlů soli, kterou nahoře za jiné zboží a za otroky vyměniti hodlal, dále tři černoši kmene Mandinga jako veslaři. Při dvaceti pěti stopách délky měla naše kanoe pouze asi čtyři a půl stopy šířky a do té bylo nám pěti mužům se vměstnati. Dno bylo polokulaté a okraje nízké, takže nám bylo celou cestu klidně seděti a balancovati, aby při porušení rovnováhy kanoe se nepřevrátila. Takto co možná nehybně sedě a občas s Gansou se střídaje, řídil jsem odzadu podélným, špičatým veslem kanoi. Skoro po celý den vystaven jsa žárným paprskům slunce, nebezpečného to odpůrce cestovatelova zde jako na Senegalu a v Sahaře, strávil jsem tak několik téhodnů. Štěstí, že byla doba úplného sucha; v deštivém počasí podobná výprava byla by úplně nemožnou bývala. Moje zavazadla byla skromná. Balík, na způsob švýcarských turistů na zádech nošený z téže zelené látky, obsahující výměnu oděvu, kompas, zápisník, několik plechových škatulek na hmyz, dvě malé lahvičky arseniku a chininu, udice, prach a olovo; mimoto puška, nůž a dvojhlavňová pistole.

* obchodní domy

Potravin jsem s sebou neměl; kromě sladkých batátů v Mac Carthy koupených nic nežli něco rýže a pepře. Též drobet upražené, kamenem utlučené kávy, kterou jsem zrána... žvýkal. Ostatně navykl jsem si na ořech kolu, o kterém v neposlední době tolik přehnaného lze čísti a kterého zde mohamedánskými černochy všude na místě opojných nápojů se užívá. Neupínám kole jakýchsi vlastností, kterých však v téže míře u kávy a čaje nalézti lze. Jest dobrou pomůckou proti vzmáhající se žízni, hladu a únavě. Zázraků ale, jakých by si jistá reklama přála, bohužel nepůsobí.

Zpočátku šla cesta dosti rychle. Hbitě uháněla kanoe proti proudu mohutné řeky. Silnější, nadmíru suchý vítr vanoucí od Sahary nám kladl odpor, takže jen těsně u břehu jsme veslovali, nuceni jsouce veškeré zatáčky vyjížděti a vyrušujíce z klidu četné vodní ptactvo, na dlouhých, visutých větvích sedící a hnízdící. Tak suchý byl harmatan (vítr), že kůže z tváří a rukou se mi oloupala. Společníci moji krátili sobě cestu vyprávěním dobrodružství ne vždy věrohodných, aneb monotonním zpěvem. Když slunce vysoko nad hlavami stanulo, vyhledali jsme stinnou zátoku a zde pod korunou mohutných obrů připravili jsme sobě chudý pokrm, ponejvíce z opepřené rýže, zavařené se sušenými neb čerstvými rybami. Luxusem byly jeden neb dva v popeli upečené batáty. Na obou březích sem a tam roztroušeny ležely vesnice černochů mandingánských. Někdy se podařilo před soumrakem stihnouti do vesnice, a pak jsme přespali noc v některé z těch kulatých, směšně nízkých, ze slámy a listů vějířovité palmy upletených chýší. Jinak přenocovali jsme na břehu kol velkého ohně. Ze sna rušilo nás leda občasné vytí hyen a šakalů, nebo poplašný pokřik poděšených levhartem mandrilů. Nalézali jsme se dosud v bezpečných krajinách, kde nebylo se ještě nočních přepadů obávati. Kdekoli jsme zastavili neb tiše kol břehů pluli, budil zjev můj velké překvapení. Vše ku břehu spěchalo, by nevídanou bílou pleť obdivovalo, bělejší nad onu potulných Arabů, sem zřídka od severu přicházejících.

Někdy jsem podle přání prsa neb nohy obnažovati musil, abych zvědavce o úplné bělosti svého těla přesvědčil. Obyčejně něžné pohlavní podobná přání projevovalo a s opovržením o mé „ošklivosti“ mluvilo. Často prchaly ženy a děti mnou překvapené s pokřikem do vesnice, prádlo ve spěchu na břehu zanechávajíce, aby velkou novinu o bělochu, dosud jen z pověstí známém, mužům svým zvěstovaly.

Doznávám, že povětšině dosti pohostině byl jsem vítán, vystaven jsa ovšem nestydatému žebronění a všetečným otázkám. Tak uplynul prvý týden. Gambie zde na mnoha místech až i dvakráte širší je Vltavy v Praze a tak hluboká, že by menší, říční parníky zde zcela bezpečně jezditi mohly.

Část západní Afriky, kudy vedla Vrázova cesta

Z kůry jedné citlivky utvořil jsem sobě malou, střeše podobnou pokrývku přes svůj anglický helmet (klobouk), která proti palčivým paprskům slunce výborných mně prokázala služeb. Potravní zásoby jsem pilně obohacoval. K večeru, když kanoi jsme ku břehu přivázali, podnikal jsem lovecké vycházky a skoro nikdy bez kořisti jsem se nevracel. Bývaly to obyčejně perličky nebo zdejší koroptve, někdy ale i rychlonohá gazela, jimiž obohacován skromný náš stůl. Čím více po řece nahoru, ubývalo krokodýlů, kterým na dolejším toku Gambie po tuctech lze denně viděti a kteří lidem dosti nebezpečnými bývají. Na ostrově Mac Carthy sežraly potvory za krátký čas mého pobytu dvě osoby; koupajícího se muže a malé, ze řeky vodu nabírající děvče. Dávají krokodýlové přednost více bahnitému řečišti – zdržují se tedy hlavně poblíže delt.

Častěji stýkali jsme se s obrovskými hrochy, kteří vzduch hlasitě vdechujíce, z vody nedaleko kanoi se vynořovali. Čarokrásný pohled byl na řeku za ohnivého západu slunce, hlavně tam, kde řada štíhlých palem přerušovala monotonní plochu vegetace a hladina vodní ve skvostných hrála barvách. Ani větérek nezašustil citlivými korunami vějířové palmy. Ticho podvečerní rušeno pouze křikem ptactva, nořením se hrochů a našimi krátkými, špičatými vesly, vodu hbitě rozrážejícími. Velká hejna „kunankoi“, sněhobílých volavek, snášela se na bezlistý obrovský baobab, smutně do vzduchu trčící, rázem jej měníc ve fantastický, velkými bílými květy posetý strom. Pronikavě krákajíce, honily se vzduchem běloprsé vrány (Corax nivea?), malá hejna potápek s podivuhodným, hadovitým krkem jako šipky frčely nám nad hlavami. Tu zas se vznesl nad malou lesní mýtinu plachý „kaukau mansa“, pro svá skvostná purpurová křídla Mandingy králem (mansa) zvaný. Vážně na větvích stromů seděli dva rybaříci, obr a trpaslík, tento sotva střevíc nad hladinou vodní, onen na vysoké špičce bombaxu, oba upřeně do vody po kořisti vyhlížejíce. Onen, kulandžan zvaný, krásný, velký, čokoládové a bílé barvy, říční orel, tento krásnobarvý, s pěknou modrou korunkou na hlavě pták rodu ledňáčků, velikosti našeho střízlíka. Oba výteční lovci střemhlav do vody se vrhající, jimž tak lehce kořist neunikne. Kulandžan velmi ostražitý, „jatata“, na svou nepatrnost se spolehaje, mnoho sobě z lidí nedělá, aniž snadno ze své práce se dá vyrušit. Jen někdy s většími soudruhy rybaříky statečně se bije. Velmi mne překvapila tuhost života kulandžanova, jejž pouze dobře míněnou koulí jsem na místě sraziti mohl; z broků, třeba srnčích, zdánlivě sobě mnoho nedělal.

Okolí Gambie, ačkoliv břehy dosud zůstávaly ploché, o malých, nevysokých pahrbcích, které jsem si věrně do mapy zaznamenal, znenáhla začínalo nabývati tvářnost skalnatější, sem a tam naskytovaly se nízké katarakty. Často stýkali jsme se s kanoemi i malými plachetními loďkami Mandingů, kteří plody zemního ořechu (Arachis) do Mac Carthy na výměnu za zboží evropské vezli. – Hlavou o pytle podepřen, naznak leže, nad sebou čisté, skoro bez mráčku nebe, často jsem se zadumával.

Jsem daleko široko já sám jediným představitelem bílého plemene! – Těmitéž místy před lety ubíral se statečný Škot Mungo Park na cestě k veletoku Nigru. Není zde neznámý, ač zpitvořeno jeho jméno. Jaký osud mě as očekává? Jako prostý turista cítil jsem svoji nepatrnost u porovnání s mužem o vědu tak zasloužilým.

Desátého asi dne dostali jsme se do oblasti pastýřských Fulahů, těchže, již dr. Barthovi tak časté působili nepříjemnosti. Zajímavý to národ, etnologicky posud neklasifikovaný, více Malajcům než černochům podobný, jenž u vítězném tažení mnoho kmenů sobě podmaniv, jiným víru a řeč vnucuje, sám ale často typickou svou barvu (žlutě čokoládovou) smíšením v černou namnoze zaměnil. Prodral se od Wadai až ku břehům Atlantického oceánu. Přirazili jsme k malé osadě. Zde v těchto končinách bylo nám více míti se na pozoru a pouze tam, kde Gansa od předešlých svých cest měl známých, jsme se stavili. S ohledem na možné nenadálé přepadení drželi jsme se teď více uprostřed proudu.

V jedné vesnici proměnili jsme částku soli za modrou bavlněnou látku domácí výroby. Jindy dohoněni jsme byli pronásledující nás obdélnou kánoí, osmi dobře ozbrojenými muži obsazenou, případ, jenž zprvu v nemalé nás uvedl rozpaky. Byli to lidé Summy (pohlavára) z Niari, kterým jsme museli dáti poplatek, ze soli, tabáku, ořechů kola a něco střelného prachu pozůstávající. Že jsme tak lehce vyvázli, děkoval Gansa pouze mé „impozantní“ přítomnosti. Mnoho nescházelo, že nás zajasté odvedli v průvodu Summova ozbrojeného lidu. Já hrozil Angličany, a ač si z nich zde mnoho nedělají, mělo to přece účinek. Později za Jabutendou, když na zavolání několika Fulahů ku břehu přirazivše, o zboží jsme se smlouvali, počali tito s námi hádku. Naštěstí podařilo se nám ještě včas od břehu odraziti; Sonko, jeden z našich veslařů, bezmála zasáhnut byl kopím za námi mrštěným. Též několik špatně mířených šípů bylo na rozloučenou za námi posláno. Sáhl jsem po zbrani a byl bych se za zvláštní pozdrav dobře poděkoval, kdyby mě Gansa nebyl zadržel. Moudřejšího nemohl učiniti, ježto bychom jinak stále po zemi i po vodě bývali pronásledováni. Drželi jsme se nyní více pravého břehu. Zajímavý pohled překvapil mne jednoho rána. Na skále šikmo k řece spadají sedělo stádo mandrilů všech velikostí, od starého samce až po mladá kojeňata u prsou matek opičích. Námi překvapeni, spustili opičáci tak pekelný povyk, že mi dosud hučí v paměti. Staří samci, oškliví jako čerti, zuby na nás pitvorně cenili a vůbec velmi nepřátelsky si vedli. Nebyl bych si přál samoten octnouti se v jejich středu. Nabyl jsem o tom zkušenosti kdysi v kunčanských lesích. Zásoben jsa několika brokovými patronami, malé pouze smečce silných opic sotva jsem se ubránil. – Černoši Mandingové nazývají skálu tuto „smírčím městem opic“ a zcela vážně tvrdí, že se sem k rozhodování svých sporů scházejí, nejstaršího mandrila volí za soudce.

Tolik jest jisto, že skála vždy oživena bývá těmito psohlavými opicemi. Pohled na překvapené stádo, po velkých pobřežních stromech se rozlézající, zlobivě, ne však s přílišným kvapem prchající, velmi pěkně se vyjímá v rámci zdejší krajiny. Jsou případy, kdy mandrilové i lidem, hlavně ženám, nebezpečnými se stali a na místech opicemi hojněji obsazených bývají ženy k vodě ozbrojenými muži doprovázeny. Od Fatandy bylo nám opatrně skalisky se prodírati.

Řeka velmi opadla. Radostně mě překvapily dvě kanoe, mimo majitele Mandingy vesměs černochy kmene Bambara obsazené. Oblečeni byli Bambarové malebným širokým rouchem bílé barvy s bílými dvojšpičatými čepicemi a modrými, po kolena sahajícími gatěmi. Polokřivé meče, kopí bizarních forem a luky s krátkými šípy měli za zbraně. Pouze dva měli staré střepy pušek s kamennými zámky. Vezli nejspíše zlatý prášek (dobře v opascích ukrytý) na výměnu za pobřežní zboží, které v Mac Carthy sobě vyberou. Velký byl jich úžas, když pojednou octli se tváří v tvář bělochovi.

Zastavili jsme pod stínem gumových stromů a podávali sobě navzájem koly ku žvýkání, což má zde týž význam jako u nás dýmka míru mezi severoamerickými Indiány.

Pomocí řeči Mandingů, kterou drobet vládnu, mnoho jsem se jich na cestu a na řeku Niger vyptával – sám též mnoha zvědavým otázkám podléhaje. Za trochu prachu a udic vyměnil jsem malé etnografické předměty a konečně přátelsky jsem se rozešli. Nemile se nás dotklo stálé poplašné bubnování, jež ve dne i v noci na další cestě z pravého břehu k nám dolehalo. Jakési „telegrafické“ dorozumívání mezi vesnicemi Mandingů. Mnohdy byli jsme zastavováni a podezřele prohlíženi, vzbuzujíce svojí přítomností nemalý podiv. Moje částečná známost domácího jazyka, hlavně však arabština a znalost písma zjednávaly mně u místních almanů-thalebů (učenců) velké vážnosti – než i podezřívavé a fanatické poznámky. Tak ze Sokota přišlý marabut vážně mně vykládal o tom, jak Mosa (Mojžíš) v pomoc sestoupil Mahdimu a potřel všechny nevěřící na Dálném východě. Je podivuhodno – jak rychle zprávy přes celou příč Afriky mahomedánskými poutníky bývají roznešeny. Nemýlím-li se, bylo to v čase, kdy Mahdi vítězil.

Poplašné bubnování vysvětlilo se v ten smysl, že Mandingové (mohamedáni), popuzeni byvše marabuty, svatou vypověděli válku Soninkům (nevěřícím, požívatelům kořalky neb jiných opojných nápojů). Brzy vypukla hnusná razie a mnoho bídy a strastí bylo nám spatřiti na další cestě. Raněné, nepohřbené, hyenám napospas vydané mrtvoly, spáleniště, ubohé, k otroctví odsouzené zajatce – a podobné obrazy pojednou ničily krásný dojem, jejž na mě Gambia učinila.

Solný obchod kvetl. Výměnou dostali moji společníci tři otrokyně – jedna s dítětem na prsou. Ubohá stvoření, často svázána s kusem dřeva na zádech, marně naříkala a svých, v boji padlých mužů oplakávala. Činil jsem, seč jsem byl, abych ku zlepšení jich stavu přispěl. Než utržil jsem pouze posměch a nepřátelství.

Dvě stě anglických mil od ostrova Mac Carthy, tedy čtyři sta anglických mil od pobřeží, rozloučil jsem se se svými spolucestovateli. S několika odporučenkami, psanými mandingštinou na dřevěných deskách, jež mi vyhotovili známí marabutové, opustil jsem Faraiti v kanoi pouze asi patnáct stop dlouhé, ve společnosti dvou, nahoru se plavících Mandingů. Již pátý den ale tak horečkou a diarhoeí jsem onemocněl, že pouze naznak na dně kanoe jsem ležeti mohl, hustolistými větvemi čerstvě usekanými se před sluncem pokrývaje. Chinin mně došel. Nad ohněm usušenou, na prášek jsem rozdrobil kůru adansonie, zdající se mně obsahovati dostatečně chininu, a tím jsem se léčil. Konečně ležeti jsem zůstal v chýši na břehu ležící, otroky, zde pro své pány rybařící, obydlené. Moji průvodčí ráno zmizeli. Naštěstí jsem ze svého majetku nic nepohřešil. Zimnice – již pátý silný záchvat za krátkého pobytu v zemích Senegambie – mnou lomcovala. Diarhoe mě tak zeslabila, že sotva pomocí dvou holí jsem vstáti mohl. Bezzubá, stará, špínou kypící otrokyně, s níž stěží jsem se dorozumíval, byla jedinou osobou, která se stavem mým soustrast pociťovala a mě ošetřovala.

Moje strava ve vlhkém, roztrhanou rohoží pokrytém koutě polorozpadlé chatrče pozůstávala po celých šestnácte dnů z rozvařené rýže, „čere“ (z kuskusu, druh Sorghum), míchané s listím adansonie. Mnoho zvědavců z blízké vesnice po celé dny obklopovalo mou chýši; sotva jsem svých zbraní ubránil. Horečkou trápen, poslouchat jsem musil smích a necitné vtipy kolstojících Mandingů, Sarahaelů, Fulahů, již smrt mou očekávajíce, o mou pozůstalost se dělili.

Naštěstí jim sklaplo. Konečně jsem se drobet zotavil. Otrokyni dle možnosti odměniv, dvé tureckých fezů a svoji pistoli za potraviny, sandále, kolu vyměniv, slabostí se dosud potáceje, zavazadly obtěžkán, ve společnosti najmutého otroka opustil jsem pěšky místo toto. Brzo ztratilo se za suchým, mimózovým lesem zraku mému. Nezapomenu na ně lehce.

Když po třech a půl měsících cesty do vnitra po řece zpět do Mac Carthy jsem se vrátil, v zrcadlo pohlednuv, sám sebe jsem nepoznal. Zestárlý, žlutý na mě zíral cizí obličej, jehož pouze zuby nezměněnými zůstaly. Hubený, malý můj obličej v hustém, dlouhém se ztrácel vlasu. – Zato zápisník můj mnohým zajímavým materiálem se může vykázati.

Mezi Ašanty

Octli jsme se v Západní Africe, v Akimském pralese, těsně u hranic kdysi tak mocného Ašanti. Asi tucet okvavských černochů nese na hlavě má zavazadla v dlouhých úzkých koších a vzdor tíži osmdesáti liber, většinou přesně odměřené, postupují vzpřímeně jako palmy tohoto kraje. Své „utama“, tj. kus látky, kterou Západoafričané bývají zahaleni jako togou, mají nyní ovinuté kolem boků. Jinak jsou úplně nazí, jejich statné postavy jsou mastnotou natřené a jejich skoro černá kůže leskne se světle. – Kráčíme širší stezkou. Obři západoafrických pralesů, mohutné bombaxy, kigelie, khaye a jiné, vztyčují své koruny do výše a splítají se větvovím v sebe v jediný celek. Na cestu padají krásné tulipánovité květy „bignoniae tulipifery“, gardénie vábí nás svými nádhernými květy, abychom se zastavili, je obdivovali. Na širokých listech nějakého „urnum“ nebo „heliconie“ sedí nádherný, jako perleť se lesknoucí motýl „Salamis anacardiae“. Úžasně hbitý „Palla decius“ nebo „Charaxes“ bleskurychle lítá mimo naše hlavy. Tito, jako by si byli sami své krásy a ceny dobře vědomi, dají se jen velmi těžce a jen tehdy, když šťávou z hnijících látek nebo stromů jsou zpiti, sběrateli chytiti. Na okamžik zjeví se našemu oku vzácnější „Papilio Zalmoxis“ nebo „Hesperus“, avšak marně se za ním ženeme, úponkovitá palma „Calamus“ zabraňuje vetřelcům vniknouti na panenskou půdu pralesa.

Dosud jsem na širší cestě, kol níž se rozkládají plantáže černochů, dosud svítí, září nám slunce na cestu a jeho paprsky lámou se v kapkách vody prýštící z mezilistí „musaceí“ skvostným reflexem. Avšak nyní již vcházíme v neobydlenou část Akimského pralesa, kde musíme pět dnů putovati, aniž nalezneme jediného černošského příbytku. Naše cesta – lovecká stezka. Postupujeme jako v soumraku pod neproniknutelnými korunami obrů pralesa, a přec stojí slunce vysoko v zenitu, avšak marně razí si jeho paprsky cestu – prales nerad odkrývá svého nitra všetečným těm poslům. – Kdo by dovedl vypočísti anebo naznačiti jména jen typického rostlinstva pralesa guinejského! Přes cestu táhne se jako dlouhý, obrovský černý had celé království stěhovavých mravenců ve vojenském pořádku a v počtu na milióny. Musíme je rychle minouti, než se rozzuří a vrhnou se na nás. Běda živému tvoru, jenž jim nemůže uprchnouti. Stalo se již, že choří lidé nebo spoutaní otroci stali se jejich obětmi.

Prales nás svou nepřístupnou majestátností dusí a skličuje a svou vlhkou, miasmata vydechující vůní omamuje, plným právem tušíme, jak jedovaté jest toto jeho ovzduší. Jako horník touží po okamžiku, kdy opětně vystoupí na povrch, tak cestovatel pralesem prahne po volnějším prostoru a stejně jako horník si oddechne, když zase slunci může pohlédnouti v tvář. V africkém pralese vládne ještě větší ticho než v americkém. Jen v mezidobích nápadně stejnoměrných, asi 50-60 minutových, ozývá se silný a dosti příjemný hlas „Afra“ – „ptáka hodin“, „ptáka času“ na Zlatém pobřeží takzvaného – jest to jeden z nejkrásnějších ptáků afrických (Musophaga), anebo křičí v korunách stromů neobyčejně silným hlasem své „kilinkai-kilinkai“ obrovský nosorožec. Černoši upozorňují nás na strom „Sterculia acuminata“, zde „kola gurru“ zvaný, jehož plody jako dětská hlava velké obsahují dvacet až třicet velkých, namodralých kaštanových jáder s alkaloidem kofeinu podobným, s těmitéž účinky jako u kávy, čaje, koky, guaraně a u jiných stimulantů. Proto žvýkají kolu mohamedánští černoši, avšak také obyvatelé Sahary a Maroka, jimž dle koránu nápoje opojné nedovoleny. Čím dále do vnitrozemí jest „gurru“ dražší, a v Mossi nebo v Hause lze koupiti až hrst koly i otroka. Také i nejšpatnější voda, když jsme prve sežvýkali kousek koly, nabude lepší příchuti, neboť žvýkání jí činí asi jako káva námahu, hlad a žízeň snesitelnějšími, proto vykonává hlavně na pochodech velmi dobrou službu. Nemohamedánští černoši holdují raději opojným nápojům, a sice na pobřeží lihovinám, ve vnitrozemí tuzemským pivům a vínu palmovému.

Zastavujeme se na okamžik a trháme si jedlé, nikoliv příliš chutné kyselé plody „Spondias“ nebo černé třešňovité bobule „Carrisy edulis“. Podle rozkošné vůně poznáváme krásné západoafrické pepřové stromy Piperoniae a Cubeby. Po cestě plazí se obrovští, až dvacet centimetrů dlouzí achatoví plži, domorodci „ngoa“ nazvaní. Jsouce na dřívka napíchnuti a v kouři polouzeni, tvoří hlavní potravu Ašantů a vůbec celého kmene Oči a Ga. V pepřené polévce s palmovým olejem chutnají jako rozvařené kůže s pižmovou přísadou. Najednou se zastavuji překvapen: na příční větvi velkolistnatého „burumu“ nízko u země leze vážně pýcha guinejských pralesů, skvostný král brouků goliáš, asi jako náš zlatohlávek, libující si na šťávě stromů. V sametovém svém černobílém kabátci zaměstnává se vážně svou prací. Kdo z vás, velectění, byl sběratelem brouků a v době studentských let míval nevyplnitelné přání moci obohatiti takovým skvostem svou sbírku, pochopí, jak sběrateli radostí srdce buší, když poprvé ve volné přírodě, a nikoliv pouze ve skříni páně Fričově spatří nádherného tohoto brouka. Avšak marně bychom za ním lezli, okamžitě vzdor svému těžkopádnému a nemotornému tělu plaše nám ulétne. Jen ráno, když nočním chladem byl polozkřehlý, anebo pomocí lepu chytali mi ho černoši.

Blíží se večer. Vysekali jsme kus podrostu a narychlo zbudovali malou stříšku. Ležíce kol ohňů, vařili jsme si svou večeři: ryby a „ngoa“, plže ve vodě s platany. Několik zvědavých opic pozorovalo zpovzdálí naše počínání a nyní prchalo rychle akrobatickými skoky s obdivuhodnou jistotou do vnitra pralesa. Z dutiny stromu vylezlo posvátné zvíře Kyebizského „Oha“ a poloospalé i překvapené prchalo hbitými skoky, chráníc se rozepjatou blánou na způsob padáku ve svém skvostném černěbílém kožíšku. Pro vědce velmi zajímavý to Anomalurus peleyí, savec připomínající částečně plchy, poletuchy i dikobraze. Noc, byť i úplňková, halí prales v ještě temnější stíny a temno. Nedaleko zařve v ticho noční hrozným hlasem divoké zvíře, a vy, nováčkové, poprvé dnes v pralese, saháte bázlivě po zbrani. Utište se! Není to levhart – i kdyby zde byl, byv námi vyrušen, jistě dávno by se mrzut dal jinou cestou za kořistí. Jest to naopak jen poměrně malé zvíře „Ovio“, Hyrax, zlobící se, že jeho družka někde samotna se lesem toulá. Opakuje několikráte tříslabičné své volání, až končí chraptivě několikaslabičnými, násilně vyraženými zvuky a chystá se k brzkému opakování. Ztlumočíte-li jeho volání anglickými slovy, znělo by asi: World, world is hard, is hard, very hard (svět, svět jest zlý, je zlý, velmi zlý). – Pojednou zaburácí stromovím vichr, místy skácí se zpuchřelý strom nebo větev, vítr se vzmáhá a rozlícená bouře žene se nad našimi hlavami. Vyrušené ze spánku ptactvo naříká zděšeně, opice a kdekterý tvor skrývá se jak může do dutin stromů. Padne několik těžkých kapek pořád hustěji a hustěji, a hned je tu déšť jako z průtrže mračen, jenž vše ztápí vodní lázní. Nemáme se kde ukrýti, naši nepatrnou stříšku z palmového lidí dávno rozmetl vichr. A déšť hned slabší, hned hustý sám prales potrvá skoro bez přestání, den – dva dny a snad i více. Nastávají prvé dny stálých, skoro šest měsíců trvajících dešťů. Zítra musíme již broditi se bahnem, vzdor 16-20 °C budou nám cvakati zimou zuby. Zimnice znova se rozzuří a pojme mne těsněji ve svou nenáviděnou náruč. Ty tam zmizely krásy pralesa – a co se stalo s nadšením sběratelským?!

Nalézáme se na velkém prostranství, na náměstí Kumasi, hlavního města ašantského. Na tisíce zevlujících, rozkládajících a křičících Ašantů, oblečených, jak kdo mohl, v slavnostní „nťamy“, očekává zde průvod svého krále. Celá plocha mimo úzkou uličku, kterou pobíhají „duše královy“, šlehající nepokojné obecenstvo dutkami a odhánějící je z cesty, jest zakryto černými kučeravými hlavami. Slunce pálí nemilosrdně a zahaluje vše žhavým leskem, jen místy uštědřuje šťastnějším posvátný strom „odum“ trochu chladivého stínu. Zdaleka zaznívá křik, píšťaly, flétny a obrovské bubny a po chvíli kráčejí k náměstí v tlupách se svým komonstvem náčelníci druhé a třetí kategorie ve stínu obrovských slunečníků nesených otroky. Za těmito jsou nesena v družině jejich nosítka a zbraně. Na sta vojínů mávajících zbraněmi – noži, meči a kopími – následuje za nimi a troubí válečné signály na rohy bůvolů. Křik, hudba a střelba pojí a zesiluje se v pekelný hluk – neboť blíží se střed, „pán světa“ – ašantský král. Před ním kráčí ještě několik tlup jeho heroldů, s čepicemi z opičí kůže, se zlatými plíšky na prsou a sloními ocasy na znamení majestátu v rukou. Za nimi jde „kete“, tlupa hudebníků, hudoucích na bůvolí rohy, na sloní kly, lidskými čelistmi ozdobené, na píšťaly z lidských holení a na obrovské bubny, lebkami a jinými lidskými trofejemi (ozdobené) ověšené. Hudce následuje padesát až sto pestře pomalovaných, divoce tančících popravčích, hrozných „odumfo“ ve stáří od desíti do padesáti let. Své katanské nože mají zavěšeny v ozdobných pochvách na krku nebo na rameni. Další čety tvoří albíni, mrzáci, liliputáni a šaškové zlatem bohatě vyšperkovaní, dále eunuchové v červených šatech a několik tuctů hochů, z nichž každý nese v skvostné kůže a látky zašité ochranné bůžky „sumany“. Bezprostředně za těmito jde tlupa otroků, nesoucích ukázky královských pokladů: nádobí, truhlice, zbraně, dýmky a několik set klíčů ve svazcích – odznak to bohatství, židle z jednoho kusu dřeva vyřezané a jiné. Vážně jsou neseny umělecky a dosti vkusně vyřezávané královské trůny, křesla, stolice a cestovní lenošky, a vše skví se množstvím zlatých ozdob, má však následkem častého potírání krví z lidských obětí černou, příšernou barvu. Hlavní cestovní křeslo jest opatřeno zlatými zvonečky. A opět následuje hrozná četa „odumfů“ – katanů – s leopardími čepicemi. S těmito jdou mučitelové „atobrefo“ a hudba smrti, buben „sokoda“, jehož tři polodušené údery znamenají Hlavu dolů, hlavu dolů! – Konečně blíží se Jeho Majestátnost. Jsa obklopen nejvyššími dvořany a důstojnictvem a pážaty přetíženými zlatými skvosty a nesoucími meče se zlatými rukojeťmi, kráčí král Ašantů Kofi, pod obrovským slunečníkem, taktéž zlatem přetíženým. Kol něho tančí hoši jako ďasem posedlí a každý nese nějaký předmět denní potřeby královy: meče, vějíře, šátky, sloní ocasy, zrcátka, dýmky, tabák a jiné. „Tié-tié“ (ticho! ticho!) volají „afena“. Jako by ho podporovali, dotýkají se jeho těla dvořané stále volajíce: „Ó, mocný lve, pozor dej, zde kámen na cestě! Skvíš se jako had, avšak uštknutí tvé zloby usmrcuje rychleji než jed hadí. Zdaž leoparda nejsi krásnější a hbitější!“ Kýchne-li král, hned všichni zvednou dva prsty na čelo a na prsa, odplivne-li, stírají okamžitě majestátní slinu ocasem bůvolů s povrchu země. „On“ jest zahalen ve skvostné hedvábné látky a „Jeho“ nahé ruce a nohy kryjí zlaté a stříbrné náramky, nohy hzalí zlaté opánky – jen hlava, jako u všech Ašantů, jest nepokryta. Za králem následují podle svých hodností vysocí náčelníci, tělesná stráž s královou výzbrojí a královská rodina, v jejímž středu jest nesena pod obrovským vějířem „anena“ – královna matka, druhá to osoba v říši. Průvod uzavírá konečně několik set bojovníků. Jaká tu vpravdě majestátní, ač barbarská objevuje se zrakům udiveného Evropana nádhera. Nejsou úplně bez vkusu a bez umění všechny ty šperky, nástroje a zbraně, ať již jsou zhotoveny ze zlata, jež by svým množstvím ani východním knížatům nebylo na hanu, anebo z kůže, ze dřeva, z látek a všelikého jiného materiálu.

Snad vás zajímala nádhera a skoro jakési umění, ovšem barbarské, Ašantů, však tento váš příznivý dojem ihned zmizí, když načrtnu vám jiný obrázek – vpravdě ďábelské „akjere“ – hrozné obětování lidí.

Ašanti, rovněž jako všichni černoši, věří v posmrtný život a představují si ho pokračováním vezdejšího života. Proto dávají mrtvole velmožů vše, čeho zde na světě potřebovali: šaty, potravu, zlatý prášek, kauris, totiž běžnou minci, mýdlo, dýmku, tabák i zbraně. Rozumí se samo sebou, že podobní páni potřebují také žen, otroků k práci, lovců a rybářů; byl-li to král, tedy také početného komonstva a vojínů. Onemocní-li těžce některý vynikající Ašantec, tají se jeho nemoc, nakupují se otroci obého pohlaví, schytá se tajně všeliký lid a dá se do pout k uvězněným již válečným zajatcům. Jakmile vynikající ten Ašantec zemřel, začne vraždění. Každý podřízený náčelník pošle, jako u nás například věnce, pochytané své podané a otroky anebo v koších a hrncích již uřezané jejich hlavy. Mimoto tribut ve zlatém prášku a střelném prachu ku slavnostní střelbě. Takovým způsobem odpravilo se ročně v hlavním městě ašantské říše Kumasi na šest set osob noži ašantských katů, kteříž se dělí na tyto třídy: „brafo“, vrchní první třídy, „odumfo“, utinači hlav, „atobrefo“, trýznitelé.

Při smrti krále Kvaky Dua byly celé dva měsíce obětovány lidské oběti, v hlavní dny pak až ke čtyřem stům osob, takže jen v samotném Kumase zavržděno bylo asi na pět tisíc osob všech tříd, od ministrů a nižších princů počínaje, až k nejnižším otrokům. Žen vraždí se méně nežli mužů, avšak mnohdy ani šestileté děti neuniknou nožům katů. – Stůjž zde malý obrázek: Zemřel princ Mensa, a než se o tom roznesla zpráva o městě, obsadili kati všechny ulice a schytali všechny, kteří prchali. Své oběti vrazí „odumfo“ dlouhý, úzký nůž skrz tvář, mezi zuby a skrz jazyk, pak ji sváže a žene před sebou na místo, kde leží mrtvola prince. Zde konečně oběti hlavu klidně nožem uřízen, anebo pomalu úd za údem mečem odsekává. Kol rakve zemřelého sedí mladí hoši a dívky s tváří bíle nalíčenou, nádherně zlatem vyzdobení, kteří odhánějí z mrtvoly mouchy. Avšak již následujícího dne bude všem těmto mladým lidem zpřerážen vaz sloním klem a jejich mrtvoly budou naházeny na rakev princovu. Tři dny trvá hromadné vraždění, nato následuje čtyřicetidenní přestávka, načež se opět opakují pohřební ceremonie.

Také při jiných příležitostech obětují se lidé. Asumankva, tj. kněz, řekne: „Duchové žízní po krvi, jest nutno si je usmířiti,“ anebo chce král změnu svého sídla, nějakou státní událost ohlásiti svým předkům, anebo se konečně chystá k válce. Ve všech těchto případech musí téci lidská krev! Srdce zabitých statečných nepřátel pojídají ašantští vojínové syrové, by tím nabyli větší zmužilosti. Sestry královy mají právo zvoliti si mezi nejkrásnějšími svými poddanými, byť i nearistokraty, svého manžela. Ašanti holdují mnohomužství. Zemřela-li však žena, ba stačí již, když zemřelo dítě, aby kdysi vyznamenaný manžel neb otec následoval nebožtíka do podsvětí. Staví-li se nová budova, anebo mají-li se jen nosítka a zbraně nově natříti, anebo jdou-li do boje – pokaždé nesmí scházeti lidská krev, jen v chudších, menších místech nahražuje se zvířecí. Lidský život u Ašantů nemá velké ceny.

Nebyl jsem naštěstí přítomen takovým velkým žertvám, avšak co jsem viděl, stačilo, bych si uchoval nesmazatelný dojem odporu a hrůzy. Dlouho nemohl jsem vepřového masa pojísti nebo psa požírajícího odpadky uzříti; okamžitě jsem měl před sebou obraz zohavených, černých trupů, pohozených v Apetesini, anebo ve vlastním okolí ulic, na kterých si pochutnávali vedle supů také vepři a psi. – V dnešním polozašlém Ašanti scvrkly se lidské oběti na čtvrtinu své bývalé velkoleposti. Jen Dahomé udrželo se na obvyklé výši. V evropských protektorátech lidské oběti ovšem přestaly – ačkoliv noc a mlčenlivost Asumankvů dovede leccos i v koloniálním území utajiti.

Na kanárských ostrovech

Dnes máme zálibu ve velkých skocích, ve velkých kontrastech – cestuje se tak rychleji a líčení nabývá pestřejších barev. Dovolte, prosím, abych vás převedl z Ašanti od lidských obětí na luzné Kanárské ostrovy. Kdy byly objeveny, jak byly osazeny Normanem Jeanem Bethancourtem, kolik čítají obyvatelstva, – to vše zkrátka dočtete se v kterémkoliv naučném slovníku – nechci vás tím nuditi, povím vám něco zajímavějšího.

Jest to jen malé souostroví, čítající pouze sedm obydlených ostrovů a ostrůvků, ostatní jsou jen pouhá skaliska. V úzkém tomto rámci malých, pro sebe uzavřených světů jest ale shrnuto v jeden harmonický celek vše, co teplo jižní oblohy, příroda tří kontinentů, oceán a z jeho hloubí směle vzhůru tyčící vulkánští obrové divokých skalisk všech forem, s útulnými údolími, zelenajícími se polmi a oranžovými dehesami pobřežních městeček poskytnouti může. Obklopené stříbropěnným, v mohutné vlny se tříštícím Atlantickým oceánem, vznášejí se hrdě do výše zasněženého Pica de Teide zbytky kdysi snad větších světů. Možná že báj o potopené Atlantidě není jen pouhou domněnkou, alespon zde uchoval si oceán nejkrásnější její část se zřejmým tím úmyslem. Na celém souostroví vznáší se jakýsi zvláštní, mohutný a impozantní klid velkolepé přírody, v níž si malý ten nárůdek Isleňů zbudoval svou existenci. Jest to kus malého, svérázného světa – ráje. Jest to kus poezie uprostřed uplahočené Evropy, nevlídné „černé pevniny“ a Nového světa, kamž vedle nynějších vymožeností evropské práce a ducha byly bohužel zanešeny také jed našeho století, nemoc a agónie člověčenstva, kde však nicméně ještě částečně idyla člověčenstva a přírody zachycena na těchto trachytických a basaltových skalách. Žel bohu, že se tu již dlouho neudrží. V přístavech dvou ostrovů staví se již přečetné lodě a přístavní obyvatelstvo přijímá na se jako vosk novou formu a v ulicích santa-cruzských pobíhá za Angličanem s „Baedekrem“ v ruce špinavý kluk, potomek bývalých hidalgů a hrdinných Guanchů, o „cuartito“ prose. Co nevidět nezbude po této poezii a kráse ani stopy. Stačilo by poznamenati, že Kanárské ostrovy jsou vlastí našeho milého, žlutého pěvce a domácího přítele, stačilo by připojiti, že lahoda jeho zjevu, sladkost i síla jeho zpěvu jsou jen slabým odleskem jeho pravlasti, abych získal vašich sympatií pro „islas afortunadas“ – šťastné ostrovy. Ještě vám sdělím, že Kanárské ostrovy jsou také posledním útočištěm, poslední spásou chorých na těle a duši. Sem prchají z nevlídného severu v naději, mnohdy ovšem velmi klamné, že zde uniknou neúprosným spárům škrtitelky člověčenstva, nemilosrdné tuberkulóze. A lze si lepšího hřbitova, jako je zde, mezi věčně kvetoucími růžemi, magnóliemi a palmami, přáti?

Kanárské ostrovy jsou jak v historickém, tak etnologickém směru velmi zajímavy. Zde se zastavil Kolumbus, než objevil Nový svět, zde pohlížel nadšený Humboldt jistě tak překvapeně jako já na krásné údolí Orotavské, než se vydal na cestu, z které vyšlo tolik užitku vědám přírodním. Zde byl poraněn slavný Nelson aj. aj. Etnologovi jsou jedním z nejtvrdších oříšků hypotéz a hádání vyhlazení a ve španělské Kanárce přešlí praobyvatelé těchto ostrovů, nazývaní povrchně „los Guanches“. Jakého plemene byli tito, spíše prehistorické, kamenné době náležející nárůdkové pěkných, statných těl, udatní, vlastimilovní, prostosrdeční, duševní aristokrati, kteří podobně jako staří Egypťané své bohatýry, náčelníky a zčásti i ostatní lid balzamovali a ctili, kteří urážku žen považovali za nejpotupnější čin? Čím byli tito skákající jako kamzíci pomocí dlouhých tyčí přes obrovské rokle a modulovaným pískáním do velkých vzdáleností se dorozumívající obyvatelé, jejichž sličné dcery nestyděl se ani hrdý španělský velmož pojmouti za ženu? Odkud přišli – neznajíce se v plavbě? Byli prý berberského původu.

Jakých překvapení skýtají tyto zahrady Hesperidek přírodozpytci a hlavně botanikovi! Kdysi bohaté ostrovy posílali svůj purpur „cochenillu“ na evropský trh a plocha několika čtverečních metrů opuntiemi porostlá vynášela ročně zlatou onzu. Ohnivá vína a třtinový cukr napomáhaly šířiti pověst Kanárců. Dnes však jest země chudá. Anilín, révokaz a cukrovka zničily ono bohatství. Dnes dostávají se na evropské trhy pouze předjarní brambor, cibule, ovoce, především banán a zbytky moskatelového vína. Jedině lid zůstal věren svým předkům. Výhodným smísením původního obyvatelstva s Normany a Španěly vznikl národ, od obyvatelstva Pyrenejského ostrova valně se lišící. Jest to národ vlídný, úslužný, pohostinný, a ač velmi patriotický, přece spíše negativní k politickým bouřkám své širší vlasti – Španělska. Pěkně rostlý s lepými tvary jmenovitě u slabšího pohlaví, a ačkoliv žije v porobě jakési feudální třídy, přece je spokojený a šťastný. Jest lidem, a nikoliv jen pracovním kolečkem ve velkém ústroji továrním. Byť žil v nejchudším příbytku, vydlabaném někde ve skále, jest nicméně poměrně velmi čistotný. Klid okolní velebné přírody působil naň blahodárně. Marně hledali byste mezi ním zločiny mrzkých příčin, bahno demoralizace, smrdutou špínu proletariátu, otrockou mysl naší chudiny a hlízu opilství. Bohužel, vyskytují se poslednější tři případy již také v přístavních městech, kam jedovatý dech Evropy pomalu zasahuje. Vzdělání jeho jest ovšem na nízkém stupni, než krásné okolí, veselá povaha, rodina, zpěv a tanec nahražující Isleňci široký náš duševní svět plný nebezpečných propastí.

Jsme ve výši skoro dvanáct tisíc stop a pohlížíme v mrtvý, jen sírné páry vydechující jícen Pica de Teyde, vážného kmeta tenerifského. Jeho výraznou, vráskovitou tvář zdobí porůznu šediny – sníh deset měsíců se tu udržující. Hledíme v jícen asi sto osmdesát stop hluboký. Zdá se nám, že sedíme vysoko ve vzduchu na kraji obrovského kotle a že nás může každým okamžikem sraziti vítr buď v jícen, nebo v šíré moře. Zdá se nám, že jsme se náhodou octli na měsíci a že se z něho díváme na dávno vyhynulý svět. Uštěpační a sarkastičtí lidé zajisté by zde okamžitě utichli a marně hledali kamene k ostření svých vtipů; jejich srdce by se sevřelo, jejich mysl zachmuřila. Dojemný a velebný zde panuje klid. Láva a popel a obrovské balvany zdají se vypravovati tísíciletou báji, historii zapadlých a hned zase z moře směle do výše vyhnaných světů se žhavým nitrem, na nichž si několik jepic všehomíra – lidi – zbudovalo bezstarostně svou existenci a netuší ve svém jednodenním poletování, jak zří na malicherné jejich počínání na sta záhubných jícnů, jež někdy vše srovnají v jeden tichý, klidný, živým tvorem nerušený celek. – Obraťme se však nyní od hrozného jícnu a nelákavé smrti ke svěžímu, usměvavému životu! Než tentokráte skládáme poražení zbraně. Anebo mám vám snad líčiti svou slabou řečí, co nyní oko vidí? Jak bych byl s to nedostatečnou mluvou lidskou vylíčiti, co ani můj duch nebyl s to vycítit, jak mému zraku zjev se jevil? Zajisté ne tak lehce jinde našli bychom rozsáhlejšího rozhledu a na tak malé ploše jediného ostrova tolik kontrastů a změn. V obrovských masách kupí se tu jeden vulkanický útvar na druhý, útvar nejbizarnějších forem – údolí to stygických stínů, a úplně dole leží majestátní údolí Orotavské. Vzduch jest až nápadně průhledný, takže vše: vzdálené horstvo, krásné ostrovy La Palma, Gran Canaria, Gomera a dole hluboké rokle, stromořadí květem obalené, že vše zkrátka tvoří jediný obraz, jakoby na jedinou plochu beze všech vzdáleností vržený. Ubohá „zlatá Praho“, ve svém špinavém kouři, jak hluboko bys klesla v porovnání! Dole leží příroda v harmonickém celku jako dvořanstvo před trůnem velikána Teyde. A v tomto malém světě ostrovů roste, kvete a dozrává rostlinstvo, užitečné a ozdobné všech podnebí, všech dílů světa, a žádné nechřadne steskem po dálné vlasti. Vždyť jest podnebí zdejší takové jako tam, ba skoro lahodnější, neb není extrémní. Od našich nohou táhnou se dolů čtyři pásma. U nás pásmo smrti, pod ním nadoblačná oblast podobající se našemu severnímu, dole požehnané podnebí jihoevropských luhů a konečně na pobřeží žárné Afriky. Podle těchto pásem řídilo se také lokální rozdělení rostlinstva jak endemického, tak cizokrajného, takže zde máme skutečnou botanickou zahradu. A jak krásné jest toto endemické rostlinstvo Kanárských ostrovů, jsouc s cizími bratrsky promíchané. Palmy kanárské, tlusté dračí stromy, agávy, opuncie vedle peruánských pepřovníků, čínských banánů, oranžů, mandlovníků nebo broskevníků, vedle australských eukalyptů, retamy vedle růží, caracaské vigandie u vavřínů, hoyae, oleandry, kamélie skoro stromovité, brambory a vinná réva. Abychom ovšem rozuměli, nikoliv vše samorostlé v bujné přírodě, nýbrž pilnou rukou Isleňů v nesčetných „dehesách“ – zahradách – kol silnic nasázené a nyní polodivoce rostoucí. A výše, v druhém a třetím pásmě retamy, „semprevivas“, stromovité eriky, modříny – ne, nechci vás unavovati botanickým názvoslovím. A všude mezi tím září jako bílé holubice „palomas“, lidská stavení, a „estanques“, obrovské nádržky s vodou, jež dodávají vláhu této úrodné, avšak vyprahlé zemi. A k tomu ke všemu ten skvostný rámec. Obrovská hladina azurného moře, splývající v jeden celek s blankytem oblohy, takže se nám zdá, jako bychm stáli v obrovské, průsvitné, světlo vyzařující kouli, blíže jejího středu na jakési její ose. Jediné porušení toho dojmu činí pod námi plochá země a na oblině nějaký ten okolní ostrůvek, nebo mrak, nebo dětské hračce podobná plachetní a skoro nehybná loď. Okamžitě zapomínáme nad jícnem této sopky zdánlivého klidu na chmůrné své myšlénky a na otázku býti či nebýti, a těšíme se z té drobotiny dole – z lidské práce. –

Tvoříme celou karavanu. Také slíčné, černooké a černovlasé – blondýnky jsou zde ovšem také – milé potomkyně španělských hidalgů, Andalusek maurské krve a snad i granadských prababiček zúčastnily se našeho dosti pohodlného jízdného výletu do výše deseti tisíc stop na Pico de Teyde. Klusáme dolů. Za večerního klidu a při měsíčním svitu vjíždíme do tichého městečka pod stínem Teyde, do villy Orotavy. Úhledný starošpanělský domek uprostřed sadů a zahrad má nám poskytnouti vlídného přístřeší. Otevřeli jsme si okno a jím proniká k nám libá vůně sta květin a jen občas zalehne k našemu uchu větrem donášený náraz a tříštění vln Atlantiku o skaliska asi půl hodiny vzdáleného Puerta. Z našeho okolí plného něhy a sladké zádumčivosti zaznívá čtyřřádkový popěvek „petenery“ neb malaguěny, anebo „Canto Canario“ – dumka Kanárců, svérázná, jako je ostrov sám:

Ni el canario mas sonoro

ni la fuente mas risuena

ni la tortola en su brena

cantaran – como yo – lloro –

ay, si es verdad –

lagrimas de sangre por ella.*

Kdesi plaše naslouchají dívce v okénku prozrazuje jinoch svou vášeň z uctivé vzdálenosti, jak káže španělský mrav, a sice ve dne pohledy a nyní – v noci kytarou. Vkládám vonnou kytici teydských květin, darovanou něčí něžnou rukou, do sklenice na stolek, vždyť její dárkyně mne ujistila, že klidné z květů vznesou se ke mně sny.

* Ani kanárek nejzvučnější – ni pramen nejskvělejší – ani hrdlička ve své skrýši – nezpívají – jako já pláči – eh, je pravda – krvavé slzy pro ni.

NAPŘÍČ ROVNÍKOVOU AMERIKOU

E. St. Vráz píše do Prahy

V Maturině na řece Guarapichi ve východní Venezuele dne 28. července 1891*

... Kdo jsem? Dle společenského mravu mám čest se Vám představiti. Jsem E. St. Vráz, sběratel přírodnin, anebo dovolíte-li, raději přírodozpytec, jenž nepostrádá akademického vzdělání, vzdělávaje se i nadále a přírodovědeckými výzkumy se obíraje. Studoval jsem drobet lékařství a rozumím také trochu zoologii. Mluvím více nebo méně plynně asi desatery jazyky, mezi nimiž jest několik nekřesťanských.

Věk: okolo třiceti let. Národnost, náboženství...?

Homo physicus: vysoký, štíhlý, saharskýma tropickým slunem opálený, pleti nažloutlé. Malé nehezké oči, málo vousů. Ač ne zrovna ošklivý, přece zcela všední zjev. Neveliké tělesné síly sice, ale zato dosti otužilý, nepohodám vzdorující. Dobrý chodec, lovec ze řemesla. Špatný plavec, ale znamenitý jezdec, jenž i u zdejších indiánských kentaurů sobě uznání vydobyl.

O duševních vlastnostech raději pomlčím. Těch při pouhém představení jakž takž viděti nelze.

Zvláštních talentů jsem na sobě dosud neshledal.

* Z prvních privátních dopisů neznámého tehdy u nás cestovatele.

Ctnosti: vytrvalost, střídmost a láska k přírodě.

Nectnosti: misantropismus, přespřílišná citlivost, strach před ženským pohlavím, vášeň pro koně, neukojitelná touha po stálé změně atd.

Před jedenácti lety opustil jsem Evropu. Dal jí sbohem pro rodinné drama a od té doby jsem jí nespatřil a málo mám naděje, že ji opět uzřím. Nemám rodiny ani přátel, a tak pouze své drahé vlasti často s bolem vzpomínám.

Nechtěje mluvit o svých dřívějších menších a nepatrných cestách, zmíním se o těch nejzajímavějších. Avšak hned napřed prosím, abyste to, co následovati bude, neoceňovali snad jako chlubivost. Vše, co jsem vykonal, jest výsledkem věcí, jež se přirozeně nahodily. Mé vlastní „já“ nemá přitom mnoho zásluh. Nuž tedy mě trpělivě vyslechněte!

Švýcarskem, Francií a Španělskem přibyl jsem do Gibraltaru, pěšky, koňmo a jinak. Z Gibraltaru plavil jsem se do Maroka. Skoro plná tři léta cestoval jsem v Maroku a po severní Sahaře, často do Alžírska vnikaje. Cestoval jsem brzy co žid, brzy co mohamedán, v orientální šat přestrojen. Ne jednou, ale několikráte vypravil jsem se do Timbuktu a opět byl jsem nucen konati po Sahaře strastiplnou cestu zpáteční a k Atlasu se vraceti.

Konečně nemocen a rozmrzen po mnohých přestálých dobrodružstvích vrátil jsem se z poslední výpravy do Mogadoru, odkudž zaměřil jsem k Tenerifě, k nejkrásnější z Atlantid. Tam plavil jsem se ve společnosti dvou maurských šerifů lodí francouzskou.

Po osmidenním pobytu na Tenerifě přijala mě loď anglická, po níž nastoupil jsem plavbu do Senegambie. Zde prožil jsem dvě léta, pobývaje zvláště při řece Gambii, ale také dosti hluboko do nitra území podnikal jsem cesty. Trampot, kterých bylo mi snášeti, vzpomínám si živě až podnes. Zhusta sužovala mě dysentérie, zimnice a jiné choroby, jež mě na smrt vysílily. Jindy byl jsem v nebezpečenství ze strany domorodců a skoro beze všech hmotných prostředků, a beze vší naděje v lepší budoucnost bloudil jsem v šlépějích slavného Munga Parka, proslulého cestovatele skotského, jenž tu také svou smrt nalezl.

Mým jediným průvodčím a spolehlivým druhem byla puška, s níž ani ve spaní jsem se neloučil.

Trýzněn cestami vykonanými pěšky tam, kudy zřídka noha bělochova šlape, přetrpěl jsem hrozná muka: z bosých noh slezla mi kůže a rána vedle rány zvyšovaly bolesti ode dne ke dni. Dva přátelé moji, francouzští misionáři, zahynuli na této společné cestě zážehem slunečním. Jeden dokonce před smrtí zšílel. Polonahý toulal jsem se v neznámých končinách a žebral jsem u pastýřských feláhů o sousto chleba, unikaje smrti.

Z Gambie odebral jsem se na Zlaté pobřeží, navštíviv předtím, ovšem jenom letmo, Sierru Leonu a republiku Libérii.

V území Zlatého pobřeží sbíral jsem dvě léta přírodniny a nejvhodnější z nich zasílal jsem do přírodovědeckého závodu pana Václava Friče. Zásilkami těmi posloužil jsem dobrému jménu tohoto závodu znamenitě. Pochybuji, že také jiný naturalista na zeměkouli může se pochlubiti takovými vývoji některých živočichů jako právě firma V. Friče v Praze.

Těžké choroby, které mě v tom kraji stíhaly, oslabily mě velice. Jisté záhubě jsem sice unikl, ale tělesně i duševně trpěl jsem mnoho. Proto odjel jsem na zotavenou na Kanárské ostrovy. Tam našel jsem mnoho známých a ještě více jich přibývalo, když počal jsem uveřejňovati své přírodovědecké články v tamějších listech španělských.

Za tři měsíce zotavil jsem se tak dalece, že jsem se mohl opět navrátit na Zlaté pobřeží. Po celý rok cestoval jsem mnoho mezi Ašanty a mezi Dahomejci. Myslím, že kromě misionáře Remseyera nikdo z Evropanů v těch odlehlých končinách ani nebyl.

Opět na Kanárské ostrovy se navrátiv, prodlel jsem v luzných krajích jejich celý rok. Tam přidružil se ke mně pan Jaroslav Brázda z Prahy, jemuž jsem do Čech psal a místo asistenta a společníka na cesty po Americe nabídl. Pan Brázda skutečně přijel a nabídnutí mé po přátelském dopisování také přijal.

Pan Brázda cestoval předtím po Španělích a zajel také do Maroka, kteréž však zakrátko opustil a domů se navrátil. Na této cestě seznámil jsem se s panem Brázdou náhodou. Když jsem totiž v jedné maurské kavárně v Tangeru odpočíval a se svými moslimskými soudruhy kávu popíjel, zahlédl jsem cizince, jenž prozrazoval Evropana. Cizinec prohlížel udiveným zrakem arabskou společnost, načež pokračoval ve čtení svých novin. Poznal jsem, že čte „Národní listy“, které z kapsy vytáhl, neboť maurští kavárníci nepředplácejí se až posud také na české listy. Z obavy před fanatickými Maročany měl jsem co dělati, abych se neprozradil, že jsem křesťan. I nehlásil jsem se ke svému krajanu. Ale když jsem se za městem na silnici se svým krajanem opět setkal, nemohl jsem se více překonati a promluvil jsem k němu: „Umíte česky?“ Tak seznámil jsem se s panem Jaroslavem Brázdou.

Nabaživ se divokých pronárodů afrických a nehostinných končin temné pevniny, smluvil jsem se s panem Brázdou, že se vydáme do Jižní Ameriky. Odjeli jsme z Tenerify přes Antily do Venezuely, nejdříve do Caracasu a potom do Maturinu poblíž delt lákavého Orinoka. Účel naší cesty byl dostati se Orinokem, Casiquiarem a Rio Negrem až k veletoku Amazonskému a po něm k řece Ucayali. V těch krajinách pátrati jsme chtěli po velevzácné rybě řečené bahník obecný (Lepidosiren paradoxa), kterýž, podobaje se tělem úhoři, může dýchati jednak plícemi, jednak také žábrami. Podivuhodný ten tvor jest tedy z polovice ryba, z polovice obojživelník, kam vlastně náleží. Od té doby, co několik těch zvířat bylo objeveno a nasbíráno, marně se nyní pátrá po jejich nalezišti.

Šťastnější nežli ve vyhledávání Lepidosirena byl jsem v Africe, kdež podařilo se mi nasbírati větší množství podobné ryby dvojdyšné, zvané bahník africký (Protopterus annectens).

Plán můj, nasbírati co nejvíce Lepidosirenů v Jižní Americe, až posud se mi nevydařil. Pro mnohé obtíže, zvláště pro překážky peněžité, zatím jsem jej odložil na dobu příhodnější.

Ve Venezuele cestuji již po dvě léta. Podnikám cesty pěšky, koňmo a ve člunech. Zde více hledím si orchidejí nežli jiných přírodnin. Již hezké množství překrásných Laelií, Cattleyí, Cypripedií, Oncidií a jiných rodů zaslal jsem do Evropy na světová tržiště.

Poznáváte se, že jsem v cizině již mnoho zkoušel a že jsem dost krajin procestoval. Osm let v Africe a přes dvě léta v Americe. Za tu dobu nasbíral jsem hodně zkušeností. Na těch cestách jsem jenom nespal, ale střádal jsem pozorování a pilně zaznamenával jsem zjevy v končinách těch poznané.

A přece kromě několika málo lidí, především obchodníků, nikdo o mně a mých výzkumných cestách skoro ničeho neví a nikdo z cest mých užitku nemá. Proč vám to píši?

Abyste poznali, že po slavném jméně netoužím. A přece bych mohl být aspoň trochu ješitný a pochlubiti se svým krajanům, co jsem kde zkusil a kde všude jsem bloudil. Bez šatu, polonahý a rozedraný potloukal jsem se mezi Berbery, pěšky cestoval jsem s karavanami, s hordami Mandingů táhl jsem dobrodružně proti jejich nepřátelům, lovil jsem koňmo pomocí assagajů antilopy, řídil kanoe proti peřejům Gambie, byl jsem svědkem hrozného obětování lidí mezi Ašantci, utíkal jsem vesnicemi Dahomejci zapalovanými a pleněnými. V Americe drápal jsem se ve slujích a divočinách Kordiller, sbíraje orchideje, prolézal jsem podzemní chodby proslulé jeskyně, v níž noční laštovky (guácharo, čti guáčaro) svůj denní úkryt mají, projížděl jsem jako divoch prérie, maje v rukou laso a jsa zadobře s rudochy, od nichž se jen málo liším.

Odpusťte mé samolibosti! Snad se Vám zdám býti chlubivým.

Chtěl jsem počíti menšími pracemi cestopisnými, vycvičiti se v pěknějším slohu. Teprve později odhodlal bych se větší a cennější cestopis na světlo vydati. Mám dobře vedený deník o všech svých významnějších cestách. Ani nevědeckost nebude se mi moci vyčítati. Na cestách opatřen jsem nyní strojem fotografickým a mám slušnou zásobu negativů.

Předem hned připomínám, že se budou zdáti mé cestopisné zprávy dobrodružné a snad pravdě nepodobné pro útrapy, kteréž v nich budu vyličovati. Těch výčitek bych ovšem nesnesl. A přece, co já zkusil v končinách afrických, chci vylíčiti vpravdě objektivně, ačkoli se subjektivnosti těžko vyhnouti, vždyť se týkati budou údaje také mé osoby.

Některé články četli jsme snad již ve Vesmíru. Občas rád redakci něco zasílám. Nezapomínám také na České museum, jehož sbírky rád bych co nejvíce rozhojnil.

Nemohl-li jsem posud pro České museum více učiniti, není vinou mé dobré vůle, ale vinou skrovných prostředků. Nemám rodiny a rád bych přispěl alespoň něčím k oslavě českého národa. Myslíte-li, že bych tedy skutečně mohl se státi užitečnějším, rád přijmu Vaši radu a nějaký cestopis bych vydal, ale nikoli pro větší spotřebu knihtiskařské černi.

Byl bych velmi povděčen, kdybyste mi zprostředkovali styk s českými učenci a literáty, kterým jsem k službám. Pro České museum rád bych přírodniny sbíral, třeba mi jen instrukcí.

Bývá to pro mě slavnou událostí, dostane-li se mi do ruky české psaní nebo český časopis.

Jest poledne. Od rána sedím v malé chatrči na březích řeky Guarapiche a píši Vám list do krásné české země. Vůkol klid jako v hlubokém pralese. Za takového žáru slunečního jenom kolibříci mihotají se plaše ve vzduchu. Pán přírody houpá se zatím ve visutém lůžku a vedrem usíná pod korunami košatých palem kokosových a ve stínu opěvovaných moriche (Mauritia). Já zatím konám přípravy na cestu na ostrov Trinidad.

Na palubě „Bolivaru“

Po jednoletém pobytě na libých ostrovech Kanárských, zvaných mnohými zahradou Hesperidek, po svých namáhavých osmiletých poutích horkou Afriku vsedl jsem v července r. 1889 na palubě francouzského parníku „Olinde Rodriquez“. Zastaviv na ostrovech sv. Thomasu, Guadelupě, Martinice a Trinidadu, přistál jsem po více než dvacítidenní příznivé plavbě ku břehům Republiky venezuelské, ze všech jihoamerických svou zeměpisnou polohou Evropě nejbližší. Když dostalo se mi v hlavním městě Caracasu doporučení a pasu od vlády – tenkráte výminečně od vlády občanské, nikoliv od diktatury vojenské, v Jižní Americe obvyklé – vrátil jsem se na ostrov Trinidad (angl. kolonii), bych odtud se vydal ku krátkému zoologickému prozkoumání delty orinocké a pak napříč přes pampy východní Venezuely dosáhl břehu Orinoka pod Apurem a přikročil k své cestě, načrtnuté již plánem na ostrovech Kanárských, totiž napříč ekvinokciální Amerikou. Mistrná líčení Alexandra Humboldta, Wallace, Batesa, dr. Natterera, Condamina, Pöppiga, avšak ještě více středověké epopeje cestovatelů-dobrodruhů, jako Pinedy, Orellany, Pizarra, Lopeza de Aguirré, rozžhavily mou touhu seznati oblast nekonečných pralesů, mohutných hor, největších řek. Doba tří let zdála se mi dostačovati k této cestě, načež od břehů oceánu Tichého chtěl jsem se vrátiti na ostrovy Kanárské; tíhlo tam mé srdce.

Skrovnou svojí zásobou peněžní, získanou prodejem sbírek afrických, doufal jsem krýti náklad prvé části své výpravy, zamýšlené v rozměrech velikých. Co dále bude, přenechával jsem budoucnosti a své činnosti jako sběratele přírodnin. Vědom byl jsem si obtíží, avšak neutšil jsem, jaká zklamání mne očekávají. Sotva jsem přistál k východišti budoucí své cesty, v poříčí guarapičském, nehoda stíhala mě za nehodou. Duševně nemálo utrpěl jsem úmrtím vzácného přítele, knížete A. W., jehož plicní neduh návalem těžké zimnice tak se zhoršil, že ubožáček třetí den po našem přistání zemřel. Odbočka z cesty do výšin peruánských, kam bylo mu lékaři raděno, do Venezuely, urychlila tragický konec mladého, nadaného muže, jehož skromnou, vždy vlídnou povahu každý si zamiloval. Po letech drahé jeho ostatky zavezeny do rodné jeho půdy. Já v státu „Bermudez“ a ve společnosti nyní svého přítele, tehdy asistenta p. Brázdy, jenž na vyzvání mé na Kanárské ostrovy přijel, věnoval jsem první dobu zběžnému studiu rovin před deltem orinockým, když tu náhle morová rána pohltila většinu mých úspor: mezci, koně, osli (počtem šestnáct) v ceně více než dvou tisíc franků zahynuli epidemií, zuřící tehdy v oblasti řeky Tigre. Moje přírodniny do Evropy poslané zklamaly má očekávání: orchideje nevhodným umístěním na lodi shnily, takže v půl létě místo aby se cestovní fondy zvýšily – stál jsem tu zbaven všech prostředků s nejchmurnějšími vyhlídkami do budoucna! Nezvaní hosté, starost a paní bída ohledu neberou: vplíží se všude, třeba v bohatou, volnou přírodu tropických pralesů a širých pamp, kde roznícená mysl nás mnohých vybájila si pohádkovou říší „všehojnosti“.

Ale proč podrobnosti rázu tak soukromého kladu hned do prvé kapitoly svého cestopisu?

S úplnou nevšímavostí, ba s pohrdáním opomine většina cestopisů vše, co by zlaté modly člověčenstva, peněz, se týkalo. Jsouce všichni dosti dobře vypraveni, buď vlastními prostředky, buď nadacemi, nezmiňují se o peněžní stránce svých výprav. Šťastní lidé! Jak jim závidím! Bez groše podpory, starostmi o denní chléb svůj, budoucí existencí trápen, já ještě k tomu hledati musil zdrojů výdělku, jichž bylo mi třeba, abych vykonal zamýšlené cesty. V Africe založením černošských družin loveckých, činností sběratelskou v oboru zoologie, zužitkováním různých vědomostí svých, vždy jen s velikou obtíží a s uskrovněním, které v západní Africe přineslo mi jméno podivína, mohl jsem bezpečně setrvati na dráze k vytčenému cíli. Avšak v okamžicích nejvýše kritických ve Venezuele zachránil mne šťastný objev stromu balatového (Mimusops globosa), dávajícího náhradu za gutaperču, v krajině punceréské. S úsporami více než 8000 franků vydal jsem se konečně na cestu dávno projektovanou, jíž klasická líčení předních cestopisců i starošpanělské popisy dobrodružné, zvláště Conquisty Pizarrovy hanebné soldatesky v Peru a Ecuadoru, dodávaly pozadí romantické odyseje.

Zanechav zástupcem přítele svého Brázdu v poloindiánské vesnici Puncéres – kdež až na malé změny s houževnatostí věru českou vytrval déle tří let, vývozem balaty se zaměstnávaje, – vstoupil jsem dne 23. listopadu 1892 (můj nedobrovolný pobyt v úzké oblasti východní Venezuely prodloužil se tedy na tři léta) do hlavního a malebně rozloženého města Port of Spain (Španělského Přístavu) anglického ostrova Trinidadu, kam jsem přistál plachetní lodicí z Guarapiche (čti gvarapiče)*, řeky protějšího pobřeží venezuelského, na palubu dosti malého parníku kolového „Bolivaru“.

* Čtenář nechť laskavě zapamatuje si z výslovnosti krásného jazyka španělského aspoň toto: Samohlásky mimo y čtou se jako v jazyce českém; c jen před e a i vyslovuje se jako anglické th-syčené s (tak i z), jinak vždy jako k. Ch čte se jako č. Hláska y jest ve španělštině souhláskou jako naše j. Španělské j (jota, čti chota) zní hrdelně s arabským přibarvením, asi jako temné ch; stejně g a x před e nebo i, je-li však mezi g a i neb e vsuta samohláska u, jako např. guerra, guia, čte se jako gerra, gia. R na začátku slova i dvojité rr zní vždy silně, dvojitě, tvrdě. Souhláska h na začátku slov nebo mezi samohláskami sotva slyšitelně se vyslovuje; rovněž b náslovné a mezi samohláskami zní mezi čistým v a slabým b. Slabiky gua, guo, čti gva, gvo; ll čti lj.

Již odpoledne téhož dne počal jsem na palubě s umísťováním veliké řady svých zavazadel, hermeticky zavřených plechových krabic, v nichž od vlhkosti tropických krajin chráněn býti měl složitý materiál cestovatele, jenž hlavně sbírati chce předměty zoologické a též opatřen býti musí přístroji fotografickými a k těmto potřebnými lučebninami aspoň na dobu jednoho roku. Teprve krátce před vyplutím lodi měl jsem vše pohotově. Že přitom ledakomu šlápl jsem na nohu nebo houknouti si musil na lodního zřízence, jemuž chvat můj a opatrnost s křehkými předměty v mých zavazadlech zdály se neklamným příznakem pověstné ztřeštilosti „jorungů“ (polo potupné, polo polosměšné pojmenování Evropanů ve Venezuele), netřeba obšírně vykládati. Že s pány černochy, lodníky trinidadskými, kteří blahosklonně za slušný plat dovezli mne sem i s mými zavazadly, třebas byla cena předem ujednána, bojovati mi bylo proti jejich vyděračství, a to jejich výřečností a posuňky – jichž věrné podání rázem zničilo by přízeň mého čtenářstva – to vše ocení a omluví jen ten, jehož zavedla bludička do přešťastných zemí svobodné tropické Ameriky, kde píle, chvat, ohledy, spolehlivost, důslednost zachovaly se jen ve zděděném podání, kde práce chápe se lid buď jen z nevyhnutelné potřeby, nebo z příliš dlouhé chvíle. Vždyť dlel jsem poprvé na palubě parníku, nad nímž nevlál národní prapor rasy čistě evropské; venezuelská modro-červeno-žlutá vlajka s napodobením hvězd Unie severoamerické byla to, pod jejímiž křídly měl jsem přeplouti úzký pruh zálivu parijského a deltem orinockým z plavce vody slané měl jsem se za krátkou dobu několika hodin proměniti v plavce sladkovodního. Kolik tůní naše plavidlo mělo, čtenáře asi nezajímá a mne tehdy teprve ne; mělť jsem jiných starostí plnou hlavu: celní úřad venezuelský v Bolivaru jako hrozné strašidlo vznášel se stále v mysli mé. Velikost kolového „Bolivaru“, jenž historicky velkému jménu Bolivara, osvoboditele pěti jihoamerických republik od jařma španělského, stěží čest dělal, rovnala se poněkud rozměrům našich parníků vltavských. Stavba lodi byla ovšem vyšší a plavbě mořské přiměřenější. Svou „coviju“ (čtverečný plášť ze dvou sešitých vlněných látek nepromokavých, barvy červené a modré, v nichž jest uprostřed otvor ku prostrčení hlavy) v jedné a „hamaku“ (visuté lože) v druhé ruce hledal jsem na zádi lodi pohodlného místečka, kde zavěsil bych mezinárodní houpavou postel, v níž za noci ve spánku a za dne v sladkém snění milióny tropických lidiček promarní hřivnu svého času. Dva železné sloupy mnou narychlo byly obsazeny, nežli poslední dovoz cestujících, loďkou ke schůdkům „Bolivaru“ právě přirazivších, vyhrnul se na palubu. S „karambováním“ („caramba“, španělské hromování) tlusťoučký mulat lehl si pod mé vysuté lože, a kufřík maje pod hlavou, spokojeně si oddychoval u vědomí zaručeného již noclehu; měliť jsme jen čtvero kabin, a ty byly ještě vyhrazeny dámám prvé třídy. Méně šťastným druhé třídy nezbylo, než – jak na moři a zde v krajinách tropických vůbec tomu zvyklým – ženskou prudérii odložiti a ulehnouti si tam, kde ještě bylo prázdných několik čtverečných stop mezi lanovím, nákladem a zcela pohodlně již odpočívajícím silným pohlavím.

Vrázova cesta napříč rovníkovou Amerikou

Kánoe Praha a Pastora na Orinoku (kresba)

Tmavou rumělkou zbarvil se západ. Jako rozžhavená, sršící ocel zmizela ohnivá koule slunce; 2800 stop vysokých horstvem pobřeží guiriaského stydlivě se zakrývajíc, krasavice dne chystala se ke spánku.

Pohlédl jsem na hodinky, scházelo několik minut do šesti hodin.

Kanoe „Praha“ a cesta do Urbany

Stál jsem právě v písku břehu, bos lastur hledaje: střelil jsem po hlavě malého kajmana, ač tentokráte, jak se zdálo, bez výsledku. Kajmanů i krokodýlů jest v okolí Caicary méně nežli na výše Orinoku a Apure. Ale přece stali se zde letos osudnými nepozorně se koupajícím. Zatím přiveslovali loď, o které, sotva ji spatřiv, řekl jsem si: „Tebe, nebo žádnou jinou!“ Byla to takzvaná curiara canoa. Zde na Orinoku postupně plavidla dle velikosti zvána jsou takto: curiara, canoa, falca, bongo atd. Tato curiara byla na svůj druh rozměrů neobvyklých. Vypadala dosti nově a měla důkladné, silné, třebas ne tlusté stěny, leč zdála se mi k účelu mé cesty přece malá. Však majetník mestiz tvrdil mi, že únosnost se čtyřmi plavci – mne samého v to čítaje – snesla by ještě nejméně 70-80 centů přítěže, jsouc pak poměrně malou a lehkou, že dá se tím spíše říditi, vléci proti proudu – a co hlavní –, bude-li třeba, i táhnouti po souši, po březích, kolem nepřemožitelných proudů a vodopádů, k čemu pak stačí jen půl tuctu lidí. Vnitří rozměry lodice byly: délka 10,5 m (s vnějšími nosci asi 11,5 m), největší šíře ve středu 1.69-1.70 m, hloubka pouze 77 cm. Vytesaná z jednoho kmene lesního obra, takzvaného Cachicama (bohužel nepodařilo se mi strom ten botanicky určiti) čili Palo de Maria – moje curiara, či jak já jí říkal, kanoe, jevila – až na kormidlo později přidělané – ihned původ čistě indiánský a mne zde, kde jen malé kanoe se zhotovují, nemálo překvapila. Větší kanoe kupují se zde vesměs od Indiánů a užívá se jich pak k větším bongům za dno, k němuž se přibíjejí postranice z prken původu evropského a severoamerického (!), dovážených až z oněch krajin sem, kde sice milióny stromů pro každého rostou, ale kde lidská práce jest velmi drahá, ne-li úplně nedostižná.

Neklamal jsem se. Na mou otázku bez obalu majetníkem bylo mi řečeno, jakého původu jest curiara, o jejíž koupi jsem usiloval, a za jakou cenu získána. Caicarští sbírají v březnu a dubnu vonnou tonku v poříčí Caury a Cuchivera. Za různé tretky, hlavně však za kořalku, bavlněné látky a nože pomáhají jim v tom neodvislí Indiáni, života i mravů ještě divokých, obyvatelé to oněch oblastí. Nejhorší sebranka dobrodruhů, bídáků vedle malé jen hrstky slušnějších lidí venezuelských zabývá se takým dobrodružným životem. Míšenec, jenž v nafouklé své ješitnosti pohlíží na děti pralesa, většinou naivní, jako na zvíře neb aspoň kreaturu velice inferiorní, nezachází s Indiány vždy zrovna haldce, nejméně tam, kde se nemá čeho obávati. Někdy drzost jeho nezná mezí. Nebéře v ničem ohledu a ve své nenasytnosti zcela zapomíná i na biblické „Nepožádáš ženy bližního svého!“ Někde Indián obcováním s takými nositeli vzdělanosti dávno sklesl na stupeň člověka bezectného, jehož praktické názory o volné lásce jdou tak daleko, že z nich těže, prodává své ženy, sestry, dcery cizinci, jenž návštěvou k němu zavítal, na dobu jeho pobytu. U jiných pak – ke cti a chvále divochů budiž řečeno, že tito jsou u veliké menšině – názory podobné bývají dávným zakořeněným zvykem, aniž možno nemravnost a sebenevážnost tuto přičísti výhradně styku s kulturou poloevropskou. Kvůli nedodržení slibu, neplacení dluhu, nejspíše ale kvůli ženám strhla se mezi caicarskými dobrodruhy a mezi Indiány horního toku Caury bitka, a kdysi válečná kanoe Guaggnugnomů stala se kořistí, několik mladých dívek – „indiecitas“ – pochytáno a do Caicary k civilizaci a pokřtění čili jinak k domácímu otroctví přivezeno. Dostal-li se Indiánům později do rukou až v jejich území hledáním serrapií zbloudilý nenáviděný běloch*, počtem slabší, že se na něm krutě pomstili a z obou stran že vedena válka na vyhlazení, rozumí se samo sebou.

* Pravý Indián, jenž v oblastech těchto nekonečných pralesů většinou vůbec čistého bělocha neviděl, nazývá každého Venezuelana, třeba míšence, „bělochem“.

Několikráte krví zbrocené leželo tu těleso vyhloubeného stromu, jenž v nejzazších splavných částech Caury žil věk staletý, přes jehož hlavu přešlo tolik bouří tropických, tolikráte kvetl a tolikráte v plod uzrál, až indiánskými kamennými sekerkami podťat změnil své dosud pevné stanoviště a vržen byl v proud lidského žití, bezohledného, dravého, tak jak ty velké kočky, které o jeho kmen kdysi drápy si brousily! A nyní kupoval jsem to staleté tělo, duši toho vydlabaného stromu; o jeho cenu smlouval se cizinec, jehož vlast sníh a led po měsíce pokrývá smrtelnou rouškou.

Co toto píši, čtenář snad rozumuje: K čemu tolik řečí? Krátce a stručně: Koupil’s, či nekoupil’s? Avšak já zatím v plné síle dojmu, jen málo časem zesláblého, vidím před sebou břehy orinocké, spoustu kolem nás prchající vody, několik zvědavců a špinavé postavy v písku si hrajících dětí, sebe bosého a v netrpělivosti písek nohou brázdícího i mestize tabák žvýkajícího, jenž „krejcaru“ nechce sleviti, co zatím tu člun indiánský s krvavou svou minulostí leží povytažen na písku! Jediný to kus dřeva, jež nésti mne mělo v nekonečnou a tajůplnou dáli pralesů a prařek jihoamerických, na jehož pevnosti mnohdy potom záviselo několik životů lidských!

Za nestydatě přepjatou cenu – dvou set pesos – tedy asi 400 zlatých, koupil jsem curiaru a ihned s činností vpravdě horečnou a zároveň s tlumenou radostí z úspěchu pustil jsem se do přípravých prací k našemu odjezdu. Nejdříve pořízen a zasazen stožár. Pak vybalil jsem zásoby lanoví, kotev atd. Přes střed lodi překlenuty jako obruče tlusté, ohebné stromky, přivázané ve středu na trám o dvou oporách, položený podélně s lodí. Stromky ty pak lianami propleteny, a tak vzniklá stříška (el toldo) pokryta listím, tenkou korou a starou nepromokavou plachtou. To vše přivázáno těsně k sobě a na mřížoví tenkými lianami místo provazů, aby vítr kus po kuse neroztrhal. Střecha tato byla ochranou před deštěm jak zavazadlům, tak i mně samému. Zde a na tvrdých bednách uprostřed veliké rozmanitosti a ne vždy příjemné vůně předmětů co nocí jsem proležel, proseděl, prospal a za těžkých návalů horečky co dnů problouznil a propotil – kolik celých měsíců své cesty! V tomto neb jiných podobných plavidlech v říčné oblasti Jižní Ameriky, kde jediné řeky jsou cestami, lidé půl svého žití stráví plavíce se. Loď jest zde obyvatelům tím, čím na pobřeží, v pampách, Kordillerách jest kůň, čím nám vůz nebo železnice.

Hned potom zasmolil jsem si některé malé štěrbiny. Pak upravil jsem ráhno a prohlédl asi 22 metrů čtverečních velkou plachtu lodní, která ovšem zahrnuta již byla v kupní cenu kanoe. Ale zato třeba mi bylo zakoupiti lehké lano, na vodě se plavící, zhotovené z chiquichique (čti čikičike). Za den veškery tyto přípravy byly hotovy. Ještě před naložením lodi shledal jsem, že není možno, aby tato curiara všechna má zavazadla pojala, tím méně, ono množství soli, jíž 12-14 malých pytlů jsem s sebou vezl, bych za toto hledané zboží od „llanerů“ dostal sušené maso, „carne seca“*, bylo objemnou přítěží. V Caicaře však sotva jeden pytel soli jsem za potraviny vyměnil; se zbytkem odkázán jsem byl až na další hatos**, ležící po pravém břehu Orinoka.

* „Carne seca“ připravuje se v celé teplé i horké Americe všude týmže způsobem. Maso hovězí, rozřezané na pruhy 4-5 cm tenké, posype a potře se po obou stranách dosti silně solí a tak dlouho se suší, nejdříve ve stínu, pak na slunci, až nabude vzhledu sušené černé kůže. Že sem mouchy kladou svá vajíčka, že larvami těchto mnohý kus prožrán, neškodí, aby „carne seca“ s boby vařená, nebyla hlavní a nejoblíbenější krmí Jihoameričanů civilizovaných nebo i Indiánů, žijících v oblasti, kde skot se pěstuje.

** „Hatos“ nazývají se sídla pastevců a majetníků stád, která v Jižní Americe pasou se ve stavu polodivokém; jsou to bydliště osamělá, chatrče, pak jednoduché ohrady pro dobytek, jen občas sem vháněný.

Dne 15. prosince odpoledne a ve slavnostní náladě šel jsem ku břehu, bych kanoi svou pokřtil. V nedostatku jiného barviva rozpustil jsem v oleji červeň Orellanovu (Bixa Orellana) v koflíku, který jindy na kávu jsem míval. Štětcem, který již večer primitivně z vláken chiquichique jsem si byl zhotovil, ne poprvé ani naposled ve svém životě pletl jsem se do řemesel mně jinak cizích. S pozorností a neobvyklou u mne vervou tvořivého umělce nakreslil jsem velkými písmeny na obě dvě strany lodní přídi slovo „Praga“. Španělská výslovnost vadila mi, bych Prahu česky psal. A kdyby nějaký „přítelíček“ české národnosti nebo mne samého zde vtip si chtěl brousiti nebo šašky dělati z mého korábu a tohoto pokřtění, dopřejte mu jeho radosti! Slunce pro každého svítí! Já těšil se ze svého díla, ze svého korábu více nežli kterýkoliv novopečený kapitán, kráčející poprvé na velitelský můstek nového jemu svěřeného korábu! Mimo několik zevlujících, dorostlých a v písku válejících se kluků nikdo nezúčastnil se „slavnosti“. Slunce pálilo a mně nejen přirozený, nýbrž i onen chorobný, potměšilý pot z čela se řinul; nálada okolní nebyla nikterak rázu slavnostního.

Den 15. a 16. prosince 1892 byl mi dnem z nejdůležitějších na mé dráze cestovatelské. Když dílo své jsem ukončil, vytáhl jsem na stožárek praporec národních barev českých. Jako zaražený v cizinském tom okolí líně visel dolů, až vzmáhající se větřík rozevlál jej a on o příční lano tloukl a vesele třepotal se, jako křídly mávali nad ním kroužící a se zájmem o rybářství dolů slídící rackové.

Nieves P., jedna zdejší krasavice, slíčná mestizka pleti skoro bílé, sluncem jen přisnědlé, přebujného vzrůstu vlasů, jichž černé pletence sáhaly až pod kolena, jediná z dam caicarských, kterou já fotografoval se slibem, že vrátím-li se, obrázek hotový jí pošlu, sešila mně obě látky na praporec. Se smíchem, jako štěbetavé ptáče, zatímco hbité její prstíky šily, co tu otázek všetečných, naivních a zase mnohdy zdravostí náhledu překvapujících vyznělo z těch namodrale, jako nejtmavší třešně červených rtíků! Kde domov můj, jaký to lid, jehož barvy nese praporec, jejž ona šije, zdaž také u nás tančí se a zpívá a lidé, mládež i staří, pro nic za nic po sobě střílejí? Proč prý po Orinoku plují, když ne za obchodem...? Spojenou pak silou mého mužstva „Praha“ vsunuta do vody, přivázána ke kolům do písku vraženým. Tu poprvé houpaly se, poprvé snad zavlály české barvy nad sladkými vodami Jižní Ameriky!

Ještě odpoledne počal jsem s umísťováním zavazadel do lodice. Má zavazadla skládala se z 8 větších a 5 menších kufříků, skřínek, beden, obsahujících šaty, prádlo, dvě houně, hamaku domorodou, ochranné sítě proti moskytům, na dobu jednoho roku vypočtené množstvím lučebnin, ploten a nářadí fotografického, pokud se dotýče negativního procesu. Prach, prázdné patrony kal. 16 a plné, kulové kal. 44 pro opakovačku. Láhve, plechovky, nástroje ku spájení kovu. Cyankalium, Chloroform, sirouhlík, arsenik, nástroje taxidermické, síti na motýle i živočišstvo vodní – předměty vesměs určené ku pilné činnosti zoologicky sběratelské. Léky (hlavně chinin, arsenik, protijedy, Tinct. Opii, Ipecacuanhu, Tanin, Calomel, mořskou sůl, Jodoform, Sublimát) a obvazy. Sirky, křesadlo, svíčky, lampu s reflektorem ku chytání nočního hmyzu. Niti a jehly, tenké provazy, lehkou obuv, domorodé sandály. Malou knihovnu odbornou, hlavně starošpanělské vzácné cestopisy (žel, že později utonuly!). Neúplné ročníky Světozora, Vesmíru, Zlaté Prahy, Humorů, Květů, zvěčnělým Náprstkem mi zasílaných, a půl tuctu české beletrie a turistiky, vesměs četba určená pro dobu skleslosti mysli, špatného humoru v periodě nekonečných dešťů a nemocí, kdy k nečinnosti budu odsouzen. Zboží a drobnůstky ku výměnnému obchodu s míšenci i Indiány a ku získání si přátelství poslednějších. Korále (sklenné) různé velikosti a různých barev, malá kulatá zrcátka, nožíky, udice malé i větší, šátky, jaké v Evropě nejchudší třída žen na hlavě nosí, u divochů ale dospělí, u míšenců jen děti mají namísto fíkového listu našich prarodičů. Americký tabák o dlouhém vlhkém listí nejsilnější odrůdy Virginia (přes přísné zákazy podloudně do Venezuely dopravovaný);

1 ruční skříň se strojem fotografickým;

1 dto se stojanem k předešlému;

1 dto s přenosnou malou tmavou komorou pro výměnu a ku vyvolávání desek;

3 ručnice, dvojky, předovky, s hlavněmi netaženými;

1 zadovka české práce, jejíž jedna hlaveň na broky, druhá tažená na kouli zařízená;

1 americká opakovačka Winchester na 1 l patron. K této výzbroji, které naštěstí na celé své cestě jen dvakráte proti lidem jsem upotřebil, dlužno přičísti dva revolvery a přes tři stopy dlouhý nůž zálesácký, v pochvě kolem pasu nošený;

1 bednička s tuctem dobrých amerických seker;

1 dto se čtyřmi tucty „machetes“ nožů. Plochý, ve formě nože na špici něco ohnutého, ve velmi jednoduchém držadle sedící kus zaostřeného železa v délce tří až čtyř stop. Obyvatelům teplejší Ameriky nezbytný nástroj ku pracím v poli, lese, společník na cestách a zároveň zbraň, na Kubě např. nemálo obávaná;

2 balíky modrého kalika, v Evropě jen pro exotické národy vyráběného; cena jednoho lokte v C. Bolivaru 24 kr;

1 dto „zarazy“ zde zvaného kartounu pestrých vzorů i barev. Cena v C. Bolivaru od 18 do 36 kr za loket;

1 dto červené, bílé a žluté látky (poslední nesetkala se s úspěchem a byla všude odmítnuta);

5 beden po dvou plechovkách, každá o 25 litrech líhu jen asi 70 % silného. Cena za litr tou dobou v C. Bolivaru 1,20 zl. Ač třtina cukrová roste tu jak divoký bambus, líh, kořalka, tedy rum zde vyráběný kolísá mezi 8 až 20 pesy (16-18 zl) za 1 cargu (60 litrů asi);

1 bedna tlučeného i celého kamence, asi 60 lb ku preparci koží šavců;

3 dvacetilitrové láhve v rákosovém obalu, tak zvané demesanas, naplněné slabším líhem;

1 dto s domorodým dobrým rumem, „conditio sine qua non“ pro mé lodníky*;

1 bedna s broky a olovem;

2 pytle rýže, vcelku asi půldruhého centu;

1 pytlík nepražené kávy;

7 plechovek á 5 lb sádla;

2 bedničky 20-22 lb mýdla obsahující;

1 větší bedna evropských potravin jako cukr, kondenzované mléko, americké maso v plechovkách, pepř aj.;

1 pletenec cibule a česneku, ve Venezuele u míšenců delikatesní přídavek do všech pokrmů. Pepř cayenský a láhev octa;

2 balíky z listí palmového, obsahující asi 50 lb tmavého cukru domorodého v homolkách, zvaných „papelones“;

1 bedna o 12 lahvích červeného vína a 1 láhev koňaku;

1 plechovka prostých lodních sucharů;

2 plechové okovy na vodu;

2 velké železné hrnce;

1 menší plechový hrnec na vaření kávy;

1 balík z listí palmového domorodého chleba „casabe“.

* Indiánům kromě léku s chininem nikdy lihovin jsem nepodal, až – skoro nucen – Guahibům.

Vcelku tedy šedesát rozličných a různé velikosti zavazadel a předmětů, k nimž ještě třeba přičísti dlouhá lana, souvadla, tři vesla, kotev, dva ranečky mých lidí a některé drobnůstky, by ve čtenáři správný pojem byl vzbuzen o složitosti mých zavazadel, obtíží s umístěním a pozdější perné práce s vykládáním, přenášením jich přes místa nebezpečná atd. Podotýkám ještě, že to bylo poprvé na mých cestách, kdy dovolil jsem si něco přepychu v potravinách i nápojích evropských, pokud žaludku mému lahodily, a že družina má statečně pomáhala na jich brzkém zničení. Na cestách svých Afrikou odkázán byl jsem ve vnitrozemí jen a výhradně na chudá, většinou ošklivost vzbuzující, nečistě připravená jídla domorodců.

Počítal jsem, že takto vypraven, bez obav většího nedostatku dostanu se až ve střední oblast Ria Negra, netuše tehda nikterak, jakých útrap, ba i hladu na cestě své zakusím!

Dne 16. prosince ráno skončili jsme umístění posledních nejcennějších mých zavazadel. Tato dána v popředí „tolda“ (též „caroza“ zvaného) a zde pomocí houní a pytlů rýžových utvořil jsem si své lože a sedadlo. Loď „Praha“, rozměrům mých zavazadel nevyhovující, tak se vyplnila, že místo toto bylo nepatrné a že jen s obtíží jsem se vměstnati mohl. Moji „námořníci“ umístili se u stožáru a na přídi lodi, el patron vzadu u kormidla. Mimo ochrannou střechu sice, ale v plechovém kufříku dobře uzavírajícím, tudíž proti dešti a vlnám chráněném, měl jsem malý výběr všeho zboží a všech nejnutnějších potřeb, bych, až třeba mi bude míšencům, později pak divochům samým zbožím platiti, předně nemusil potřebných věcí dlouho hledati, bedny přesunovati, a konečně bych u nich ukazováním velkého svého bohatství nevznítil závist, žebravost, neb dokonce touhu po loupeži.

Na svých cestách býval jsem vždy takto opatrným. Zvědavým domorodcům, ať již v Africe, Jižní Americe nb Indoaustrálii, spíše ony bedny otvíral jsem, kde předměty jim nepotřebné, neznámé, ba jejich pověrčivost, strach budící – jako např. předměty mé sběratelsko-fotografické výzbroje, byly sbaleny dohromady se zbožím domorodci málo potřebným a žádoucím. Ostatní zásoby měl jsem vždy v nepřístupném obalu a o nich tvrdil, že vesměs „léky“ obsahují. Dlouholeté mé zkušensoti kázaly mi zde tentokráte i jinak ke lsti, žel i lži se utéci. Ohavná slova, ale upřímná! „Opatrní buďtež jako hadi – prostí jako holubice!“ Nikdo není k této zvláštní kombinaci protichůdných vlastností více nucen nežli cestovatel nebo turista v nebezpečné cizině. V jeden z kufříků a s vědomím všech svých plavců uložil jsem „veškeré“ své peníze, na hotovosti 80 pesos! Sdílnost svou tím jsem odůvodnil, by lidé moji v případu nebezpečí, krádeží, snad i mé smrti věděli, nad čím nejvíce bdíti, co zpět poslati a zač jsou zodpovědnými, co jest v zavazadlech nejcennějšího. Tím snadno pojali domněnku, jako by suma tato byla veškerým mým bohatstvím.

Nikdo netušil, že na nahém těle kolem pasu v koženém opasku ukrývám nic méně než osm až devět liber tíže zlatých a stříbrných mincí, omnia mea...!

Rozloučiv se s Caicarskými, chtěl jsem již před 10. hodinou vyplouti. Jenže v tropech cestovatel míní a domorodci mění, aneb i třebas byli téhož mínění, potřebují k rozhodnutí více času – mnoha hodin, dnů, ba i několika týdnů. Stateční moji plavci nemohli se totiž jen tak lehce odtrhnouti od svého rodného krbu. V malé kocábce musil jsem pro ně! Žertovně, ale energicky sehnal jsem je dohromady a s jich kanoí vezl si je do Caicary. Jen jednoho z nich více jsme nesli než vedli: loučil se příliš důkladně a nyní pod děsivou tíží chmur alkoholu protestoval proti cestě, pak bratříčkoval se se mnou tvrdě, že jsem nejhodnější „francéz“ na tom širém božím světě, jehož on ani na píď neznal. Ač prý jaktěživ žádného jiného Francouze ještě neviděl, uznal mne za nejlepšího z tohoto jemu legendárního lidu*.

* Obecný lid ve Venezuele zná dle jména nejvýše Angličany, Američany, Němce, Francouze a Italy. Většinou ale spokojí se s označením „francéz“.

Slunce zatím stálo kolmo, ba byla již hodina s poledne. V největším vedru, kdy pobřežní písek sálal horkem jako vápenné pece a nad vodou jemná pára se zvedala, odrazili jsme „Prahu“ od břehu. Skoro celá Caicara přišla se podívat. Kdejaký pes zuřivě štěkal a zlobil se, že polední siestu mu pokazili cizinci, neboť mně na pozdrav a sobě pro zábavu někteří z Caicarců stříleli z pušek a z revolverů. Vytáhl jsem vlajku na stožár a sedl ku patronu a ke kormidlu. Několik rázných odrazů palankou (bidlem) uvedlo nás mimo mělčinu. Proud chopil se lodi a mrštil jí dolů. Však zatím již rozvinuta a spuštěna velká čtvercová plachta (vela romana), jejíž spodní cípy byly pak lanem přitaženy. Vítr s chutí opřel se do pasti mu vržené a nadul ji jako pytel. S mocným trhnutím poskočila si „Praha“, a příď svou do vln zabořivši, svrhla některé z předmětů, křepčení takovému dosud nepřivyklých. Ještě jeden úder větru a já rychle přitáhl plachtu na tři čtvrti větru, a řídě na kormidle, vydal jsem se větru napospas. Plným, dosti silným pasátem hnána, „Praha“ rozběhla se proti proudu. Hnala se jako rozpustilá dívčice k tanci. Na odvetu přátelům vystřelil jsem všech svých pět ran z revolveru, a co na břehu pomalu lidé se rozcházeli i moji plavci na lodi předměty rovnali, vyplula za námi i loď druhá, „La Pastora“. Oddechl jsem si a setřel pot z čela.

Konečně tedy přání mé uskutečněno: cesta napříč rovníkovou Amerikou započata.

Měl jsem loď, mužstvo, výzbroj, vše, po čem k uskutečnění z nejsmělejších mých plánů jsem toužil. Radostí srdce jaksi nepravidelně bušilo, na okamžik před očima dělaly se mi mžitky; nervóza, zimnice, či jen nadšení samo to bylo? Dnes, co v nevlídném podnebí, pod zachmuřeným nebem nepodařené zimy z deníku vypisuji, paměť napínána dojmy dávno minulé oživiti se nutím, lekám se chudoby slova. A přece každá řádka toho, co neobratně třeba píši, mně jest živou představou a odpovídá viděné, procítěné tedy skutečnosti, velkoleposti scenérie říční, do níž vyplul jsem s „Prahou“. Jak ale cosi podobného u čtenáře vykouzliti? Mohutné proudy vod z končin neznámých, většinou ještě nikdy bělochem nenavštívených, valily se pode mnou i kolem lodi, v níž cizincem vedená hrstka lidí domorodých, cáry svými nikterak nehodících se v přepych majestátní přírody, usmyslila si proti síle a zlobě elementu dráti se vpřed, krok za krokem do tajůplného nitra. S myslí rozpálenou a oním zimničním napětím, horečnou cirkulací krve, nevěda, zda to ještě choroba sama, či pobouření duševní, stál jsem vzadu, o carozu se opíraje, a drancoval jsem zrakem své okolí. Co kořisti tu bylo! Mnohý snad, jemuž by štěstěna též popřála tudy se plaviti, těchto mých řádků si vzpomena, řekl by: „Kýho výra, kvůli kapce velké vody, širokého obzoru, sluncem jasně ozářeného, a okolí cizokrajného tolik řečí!“

Třeba býti cestovatelem z povolání a ze záliby, neotupělým dítětem přírody, ku matce své páskou vřelého pochopení přirostlým, jemuž každý pohled jejích očí, zbarvení, háv i vůně její k srdci mluví, třeba mu toho omamujícího pocitu, býti si vědomu, že zvítěziv nad překážkami, kráčí půdou panenskou, málo nebo vůbec nikdy nohou bělocha neznásilněnou, aby vzlet jeho a opojení byly pochopitelnými.

První můj nocleh v přírodě samé na vlastním Orinoku! Obě lodi přitáhli jsme na písčinu, „Prahu“ zakotvili a ještě lanem upevnili na palanku (lodní bidlo), vraženou do samého břehu. „Pastoru“ držela dvě lana, přivázaná na kolíky v písku. Utábořili jsme se na píščině, která se táhla od křovinatého břehu asi 30 m do opadlého Orinoka.

Tři z mých mužů – dva s machetami, třetí s puškou – ploužili se křovím, slídíce po palivu. Několik stromů nemilosrdně porubáno, jich tenké, rovné kmeny vždy tři a tři zaraženy šikmo do písčiny, k sobě nakloněny a provazem svázány tam, kde stýkaly se v trojnoži. Na dva takovép evné sloupce dala se velmi pohodlně přivázati hamaka; přes moji pak hozena síť, ač věru skoro nebylo jí potřebí. Jen málo moskytů v noci nás obtěžovalo, ve dne, dík větru a plavbě středem řeky, ani jednoho nezaslechl jsem vítězně zpívati, aniž shlédl dorážeti na politováníhodné své oběti. Jak jinak a krutě jinak bylo tomu později!

Několik kusů suchého dřeva, které s sebou jsme vezli, sloužilo za podklad velkého ohně, celou noc udržovaného. Moji druzi snesli sdostatek dřeva na zbudování velké hranice, kteréž, třeba by ovšem nebylo suché, žárem původního ohně brzo dosušené, vzňalo se a hořelo za veselého praskotu, až několik ptáčeat v křoví k spánku usedlých poděšeně odletělo na pevninu hledati si lepšího noclehu. Naše „kuchyň“ z lodi snesena na souš a Garcia, který ze všech nejméně byl špinavý, dobrovolně přihlásil se za kuchaře. Tři kameny, jež jsme schválně proto s sebou vzali, postaveny na zem, by místo třínože nesly velký železný hrnec, kdežto pro menší, jen k ohřívání vody určený, vezl jsem s sebou malý železný podstavec.

Poslední ještě půl hodinky, zbývající mi po přípravách k utáboření, použil jsem k obchůzce přírodovědecké, která zde na malém ostrůvku setkala se s úspěchem pranepatrným. Jen několik užovek prchlo do vody, několik opozděných Cicindel odlétlo z písku do křoví, by na listech přespalo; vrátil jsem se brzo.

Vodou se brodě, vylezl jsem na „Prahu“ a z přídě – tedy dosti daleko od břehu – kde hloubka řeky byla asi 2-3 metry a proud silný – změřil jsem teplotu vody, 29.3 °C. Tu vodu jsme pili. Měl jsem ovšem dobrý nápad vézti s sebou chladiče z nevypálené hlíny, obyčejné nejen v okolí Středozemního moře, nýbrž všude v tropech, kam vnikl vliv Evropanů. Španělé jmenují praktickou tuto nádobu „el cantaro“, zdejší domorodci zvou ji „tinaja“. Velmi pórovitou stěnou „potí se“ voda a ochlazuje se tak, že sklesla mi teplota její až na 20 °C.

Zatím volán byl jsem k večeři. Na počátku naší cesty menu bylo velmi bohaté; měli jsme ve vodě se suchým masem (carne seca) a s cibulí vařenou rýži, pak černou kávu se sucharem. Desertem byl domorodý sýr (uschlý tvaroh) s papelonem (cukrem třtinovým, hnědým jako pražená káva). Ráno, v poledne a večer každodenně jedli jsme totéž, jen tehdá se změnou, když ulovivše něco, místo suchého masa vařili jsme s rýží čerstvou zvěřinu, nebo když ryby, kterými Orinoko tak jest bohaté, solí potřené pekli jsme nad žhavým popelem. Vůdce výpravy tentokráte rozmařilým choutkám svého žaludku více a častěji vyhovoval, nežli na dřívějších cestách jeho bylo mu možno: mastil si rýži máslem z plechovek nebo míchal ji se zavařeným masem severoamerickým, ráno dokonce pil kávu s kondenzovaným mlékem. Žel, že krásné ony dny aranjuezské, totiž dolnoorinocké, neměly dlouhého trvání!

Mé mužstvo rozdělilo se na dvé skupin. Každá měla svou společnou nádobu, z které, pokud lžíce dostačily, těmito nebo narychlo ze dřeva zhotovenými lopatkami se jedlo. Já ovšem, třeba uprostřed jich sedě, jídal ze svých nádob, však bedliv vlastních zásad, že co pánu dobré, aspoň k ochutnání má též dáti svým podřízeným. Hlavně ve styku s divochy nemohu cestovatelům sdostatek doporučiti vzájemné – pokud možno – s nimi lože, dělení se o jídlo, pojídání jeho z téže nádoby, z které divoši společensky se krmí, byť jen třeba málo a jako na ochutnání, dále pak sebevědomé sice a hrdé vystupování, ale zároveň okázalé hlášení se za jejich přítele a společníka, jenž doma i v lese, na lovech i v kanoi s nimi jest zajedno! Veselou mysl, nevšímání si žen a předcházení si přízně starších mužů, hlavně ale stařen a dětí – vše to jest neklamná záruka získání si přátelství. Mé cestovatelské úspěchy, že i tam, kde jiní byli zavražděni nebo – jak předčasně o tom se zmiňuji – kde např. i celá výprava mladého Semipařížana generála V. P. zahynula, já týmiž místy neobtěžován prošel, spočívají v těchto zásadách, k jichž provedení ovšem třeba mnohdy velikých sebezapření, otupeného čichu a silného žaludku!

Však ne všude a beze změny lze s prospěchem pravidel těchto užíti ve styku s domorodci, nejméně mezi drzými černochy ve většině afrických oblastí. Styk s Indiány Střední a Jižní Ameriky jest většinou snadný, ne tak jejich fyzická pomoc, jejich najímání atd. Avšak přesto černochu podnikavému, jenž velmi rád čachruje a vydělává, i s větší aspirací po zboží cizincově touží nežli indiferentní Indián, právem sluší přednost několikeronásobná!

Ještě jsme nedovečeřeli, když tu zahalil nás stín noci rychle přikvapivší, jako by se dočkati nemohla, kdy jejími křídly krytí dravci, kterým jas slunce odporný jest jako krtkům, budou moci loupiti. Náš oheň po jedné straně zlatého lesku dodával a skotačil po větvích a listí malého nedorostu, takže něco hmyzu, který zde chtěl přenocovati, roztrpčené a omámené nejdříve kolem svého lože, pak kolem svůdného a zrádného ohně poletovalo zarputile jako člověk umíněný, jenž střemhlav řítí se ve zkázu. Na druhé straně vrhal dlouhou ohnivou vlečku po ploše proudící vody, až ryby zvědavé hrnuly se sem v obdivu neznámého zjevu. Když tu setkaly se slabší se silnějšími, hned osobní prospěch, loupeživost nad zvědavostí zvítězila: hup! jak vyšvihla se v oblouku nad vodou prchajíc, onde jen rozčeřila hladinu vodní záchranným letem, po samé hladině vodní jako stříbřitý šíp vodu brázdíc, ryba, o jejíž maso usiloval nějaký větší dravec! Hlava ještěra po proudu plavícího se změnila směr a blížila se k našemu břehu, jedna, zde druhá, tam třetí – a zmizely opět, když přiblížil jsem se ku břehu.

Některá přišla mi příliš do rány, abych šetřil patron; má cesta po Orinoku vůbec byla krokodýlům a kajmanům neblahá; kdybych před soudnou stolicí zodpovídati se měl z hromadného vraždění mnou nenáviděných tvorů, jichž opravněnosti k životu v přemoudré – prý – přírodě, kde vše má své „proto“, nikdy dobře jsem nechápal, rozsudek zněl by: „Stonásobně vinen!“ Sotva zarachotila rána vzduchem, ještěr buď chyben klidně zmizel, nebo hlupák čekal, až druhá, lépe mířená, přesvědčí jej, že to není hrom ani ston padajícího stromu, nýbrž hulákající a smrtonosná zbraň, která tu v době, kdy ani mráčku na nebi, hlomozí, jak za dob tornád (bouří) duní děsné rány a ruší klid přírody!

Nepříjemně polechtán, jako delfínové za hry činí, obrátil se kolem své osy, na chvíli zaleskla se v měsíčném jasu nažloutlá běl jeho břicha a „dračí“ pazoury, pak potopil se.

„Od jednoho car... a méně!“ volali moji průvodčí, na písku se povalující, jimž tato podívaná na střelbu do úhlavních nepřátel působila nemalou, škodolibou radost. Rány z mé pušky pobouřily široko daleko okolí! Z protějšího břehu volavky překvapené družka družce mrzutost oznamovaly, někde daleko napravo od nás pekelný rámus spustilo hejno papoušků, z nitra pevniny pak, za námi ležící, vřešťan, nejspíše sám pantáta – dle hlubokého hlasu soudě – bručivě upozorňoval členy své rodiny, že dnes není vše v pořádku. Občas jiný tenčím hlasem, pokud u vřešťanů lze o této vlastnosti hlasu mluviti, projevoval s ním svůj souhlas. A opět ticho, ono ticho, velké, neprohloubatelné ticho, o němž paradoxně řekl bych, že mluví řečí bohatou výrazy a zbarvenou tolikera melodiemi, ono ticho nekonečných lesů i vody, z nichž málo neb vůbec nic nevypráví ti o člověčenstvu, jeho snahách, pracích, bojích i vítězstvích. Zde nad malicherností lidského žití a tvoření žádná skála nebděla, žádný strom neskláněl své koruny, jen příroda sama zde pozvolna, s hlasem zamželým, plná tajnůstkářství jen svým vyvolencům pošeptává verš za veršíkem některé počáteční kapitoly obrovského eposu všehomíra. Ovšem spí-li tvoji soudruzi! – Jak rušivým zdá se lidský hlas v tomto tichu – a jak přece vítán opět, když chmura zasedla ti v hruď, tesklivost vyvolána hrozivým mlčením, tmou neb jen nočními stíny v duši tvou padajícími. Šťasten cítí se běloch pralesem bloudící neb jen se potulující, uslyší-li opět hlas lidský, třebas byl to divochův, mluva mu nesrozumitelná!

Nabažil jsem se střelby a usedl si v písek jak kamna vyhřátý, že houni musel jsem si prostříti, hezky opodál, skoro na konec ostrůvku, by všední hovor mých lodníků mne nerušil.

Několik sladkovodních delfínů připlavalo poblíž našeho ležení, jako koně odfrkávalo si, vyráželo vzduch s vodní parou smíšený a skotačilo jako houf koupajících se dětí. Není pouhou bájkou tvrzení domorodců, že tyto „nymfy orinocké“ – nebesa, odpusťež mi přirovnání! – podobně jako „los caimanes“ zamilovány jsou do záře ohňů, v jichž odrazu na vodě prý se samolibě zhlížejí. Bates a jiní, a dle nich i Brehm tvrdí, že shromáždivše se v hojném počtu, tak dovádějí, funí, „bubnují“ atd., až tábořící na březích Amazonu obyvatelé nuceni bývají zhasiti oheň, chtí-li vůbec spáti. Mně se nic podobného po celé mé plavbě Jižní Amerikou nepřihodilo, a více než asi půl tuctu „tonin“ shromážděných nikde jsem neviděl.

Pak bylo opět ticho. Lehl-li jsem si na písek nebo přiblížil se ku křoví, tu postřehl můj sluch ovšem víření a znamení života zraku utajeného. Na březích Orinoka, podobně jako mnohde jinde, písek, hlavně ale některé žulové balvany „zpívají“ podobně jako z kamene tesaní obrové faraónů (Memnon aj.) a sfingů egyptských. Že písek zvučí vzdušní vibrací, vlastním třením se v pohyb vzduchem přivedený a unikáním tepla spodních vrstev, přesvědčil jsem se několikráte. Pověstných „lajas hechizadas“, „očarovaných balvanů“, které zrána nebo pozdě večer silným hlasem plavcům prý již mnohdy věštily blízkou smrt*, jsem, žel, nikdy neslyšel. Ač i mně byly by bývaly oprávněny mnohou nepříjemnost věštiti.

* Ranní to nebo večerní unikání někde v rozpuklinách vězící horké atmosféry do ochladivšího se zevnějšího vzduchu otvory, které náhodou zaujímají zde funkce varhanových píšťal.

Záchvěvy organického života pak, jež v houšti postřehl jsem, ke štěstí našemu nebyly tu ony koncertní, hromadné, sborové zpěvy moskytů, nýbrž jen nepatrné bzučení a třepotání křidélek chudé časové hmyzové fauny. Na noční koncert zvířat, Humboldtem tak krásně vylíčený, marně jsem čekal. Šel jsem k svým soudruhům. Nalezl jsem je zabrány do vypravování bájí. Člověk na celém světě jest stejný. Večer u ohně, hlavně dlí-li mimo svůj příbytek, když v bizarních stínech a neurčitostech noc kolem splétá závoj a v něm halí, co za dne v lesku slunce jen se smálo, neb na moři, kde majestát nedohledných vod jeví se ještě nekonečnějším a hrozivějším: tu lidský duch kove si pouta, druh druha spíná v strach, v pověru zjevů nadpřirozených. Nejen míšenci, nýbrž sami jihoameričtí praobyvatelé v podání generace generaci vyprávějí si rozmanité legendární pověsti, hlavně ale bájky zvířecí, někdy naivní jako jejich tvůrci, mnohdy ale překypující humorem a znalostí zvláštnůstek zvířecích. Některé z těchto posledních zde na Orinoku a Amazonu zapamatoval neb napsal jsem si a příležitostně seznámím laskavého čtenáře s nejvýznačnějšími z nich.

Ve svitu, horkem a parou zamženém, leskly se tuto noc hvězdy. Jeden po druhém ze soudruhů ulehali, oheň dohoříval a opět nasycen vyšlehl, koupaje ty bronzové neb černé tváře zažloutlou znovu červení jako koncertní kreslíř světlo a stín, tvoří-li a hned ničí nekonečnou variaci kreseb. Patron Garcia chrápal již; se smíchem jeho podřízení viklali mu ložem, aby prý snad chrapotem svým kajmany nepřilákal. Čím výše stoupal Orion, tím blíže po zemi přisunovali se k našim visutým ložím a za oheň svými vlastními povídačkami postrašení improvizátoři. Nejen kajman, ale báječný tvor, brzo muž obr, brzo obrovský had, v noci z vody vylézá a otroky do svých podvodních skrýší loupí! Braziliané podobnou svou bajkou více se mi líbili, jenom dívku-krasavici za lup mu přisuzujíce. Ale moji druzi nevím k jakému byli by užitku orinockému vodníku!

A třebas bylo v Orinoku ještě tolik ještěrů a jiné čeládky, my přece spali klidně a dobře, tentokráte ani moskyty, ani krvelačnými vampýry nesoužení. Mně občas jen pohyb a nové přikládání dříví probudilo. Zvláštní jest zábava domorodců vstávati, kdy se jim namane, buditi své druhy a s těmito se rozhovořiti, bezohledně na spící, a živiti oheň i tam, kde není ho třeba ani k ohřátí, ani proti šelmám! Jak lpí všude člověk na světle a na teple, vyjímaje snad podivuhodné Eskymáky, jež by touha skoro po věčném mrtvu zledovělé jejich vlasti zhubila, i kdyby v ráj šťastnějších oblastí a v hojnost zanesla je pokusu chtivá ruka nějakého čaroděje!

Probudil jsem se. Celé tělo bolelo mne nepohodlnou polohou v síti hrubotkané z vláken moriche, žaludek stísněn váhou opasku, před spaním jen nepatrně povoleného a plného kovu. Spalť jsem úplně oblečen a po půlnoci přikryt látkou tenkou jak prostěradlo. V tropech člověk lehce zchoulostiví a zde při 22 °C v noci třese se zimou, zvykl-li si za dne teplotě 38-40 °C. Skrz mušelínovou svou síť zpozoroval jsem na protějším břehu vysoko nad tmavou čarou lesní stěny zlatící a červenající se zoři. Vyskočil jsem, a div jsem nešlápl na cosi tmavého, na zemi schouleného – míšence, jenž se byl ulebedil až k nohám mého visutého lože. Patron rozdmychoval polouhaslý ohníček, a vody z Orinoka nabrav, vařil kávu. Jen úzký pruh světla, lámajícího se jako mexický opál, tu modře, tu granátově, loudal se na východě. Jako nekonečná velká vlna, již vidíme se pomalu valiti z dáli ku břehu, blížilo se světlo. Jako byste, pozdní vstávači, z oken svého příbytku nejdříve odhrnovali těžké žaluzie a teprve pak, a to zvolna – by náhlý jas neoslnil Vám oči spánkem ještě zalepené – vysouvali záclonu.

Ptactvo, šťastnější nás, protože v korunách stromů slunce je zdraví nejdříve, pělo chválu dni. Někde z hrdélka ozval se jásavý výkřik, jinde skřehotáním a řvaním volavky a papouškové vyjadřovali své uspokojení, že příšerné noci konec. Jen slabá pára zvedala se nad břehy veletoku. Houšť za námi žloutla, písek se zlatil, pak svezlo se světlo po našich hlavách, ohníček zbledl v nepatrnost, i šum kolem nás proudící vody nyní, co okolí obživlo, zdál se jinak zníti. Díval-li jsem se proti šeru břehu ve vlastních stínech pohříženého, škádlil mne optický klam, že zdrojem světla jsme my, náš malý ostrůvek. My nejdříve leskli se světlem. Jedna – dvě – tři, co bys dvacet asi napočítal, ponořeni stáli jsme v záplavě, potom hořela kanoe „Praha“, po jejíž vlajce a dolů po stožáru svezl se paprsek, a z ní valil se jako červené víno pruh světla; teprve nyní „vzňal se “ celý protější břeh. Nad jeho stromy, radostí ze zdařeného výkonu rdíc se, zjevila se žhavá koule, „oko dne“ domorodců.

Jak velkým mistrem v scénické úpravě, světelných efektech vždy nových jest slunce!

Z ochranného pouzdra hodinky jsem vyndal; ukazovaly 6.05. Natáhl jsem je, očistil zbraně, dal vše mimo kuchyňské náčiní odnésti na palubu a sedl si k snídani, která zatím byla již hotova. Kromě desertu, který scházel, byla stejná s večeří. Plavci moji, kteří jako všichni domorodci, divoši pak ovšem nejvíce, když nedostatkem jsou nuceni, dovedou stravou nejskromnější a při minimálním množství uživiti se – zato snědí se, když mají hojnost potravy, porce věru nadlidské! Což teprve, když jedí, jako tentokráte, na účet cizí! A moji stateční plavci, jichž jedinou prací bylo plachty říditi, pustili se s takou chutí do rýže, že třeba bylo mého „veta“, nechtěl-li jsem, aby zásoby mé ztenčily se dvoj- až trojnásobně, nežli jsem si vypočetl.

Dosud panovalo bezvětší, ale k sedmé hodině zvedl se větřík. Voda za noci něco opadla. „Praha“ i „Pastora“ seděly polovinou svého těla pevně v písku. Hravě sešoupli jsme je do vody, skočili dovnitř, plachty napjaty. Con Dios y la Virgen! Obvyklý počátek každé plavby na Orinoku zahájen těmito slovy, posledními zůstatky nauky křesťanské, zde kdysi misionáři pěstěné, a „Praha“ napřed, skromnější pak „Pastora“ pozadu vypluly dnes tiše, bez rozmarné dovádivosti včerejší.

Zdržel jsem se o něco déle při líčení našeho prvního táboření na Orinoku, poněvadž s malým jen rozdílem a s jinými odstíny v barvě večer za večerem, noc za nocí stejně nám uplynuly, stejně budilo nás ráno po celé cestě až za Urbanu. Ba podobně víceméně i na další cestě až k peřejím orinockým. Sama plavba, náš denní život ve velkolepém sice, ale jednotvárném živlu a okolí, kde spousty vody s pralesy se pojí v nekonečno, v jednotvárný celek zacloněný vyhřátým nebem, na počátku naší plavby skoro bez mráčku, byl až k řece Metě stejný. Teprve styky ne vždy přátelské s divochy, lovy a boj proti přírodě změnil tento jednostejný ráz naší plavby, kde vítr hnal nás sice rychle kupředu, ale nepopřál nám mnoho času břehy navštěvovati.

Sotva minuli jsme ostrůvek, který nás pohostil, zadul silnější vítr, a my bez křižování mohli jsme středem řeky rychle plouti. Obepluvše jiný malý ostrůvek, „La isla del fraile“ (Ostrov mnicha), přistáli jsme v devět hodin k „Ostrovu gaviot“, zvanému pak proto, poněvadž asi na 500 metrů dlouhé „playa“, písčině vyčnívající nyní několik stop nad hladinou Orinoka, gavioty* neb guanara snášejí sem po 2-4 vejcích do písku a více teplem slunečním nežli vlastním vysedí svá mláďata. Olivově naběhlá vajíčka velikosti asi holubích jsou orinockým obyvatelům vítanou pochoutkou.

* Sterna magnirostris Lichtenstein. Sterna surinamensis? Hydrochelidon nigra? Racek na řekách Guayany neobyčejnější, též u nás v Evropě hojný. Má hlavu i týl, prsa a střed břicha sametově černé, zadek namodrale šedivý, kostřec bílý, křídla jsou tmavě šedá, na okrajích nabělalá, oči hnědé, zobák u kořene červený, ostatek černý, nohy čevenohnědé. Délka ptáka 25-27 cm, šíře s rozpjatými křídly 62 cm. Druhý zde hojný pták rackovitý patří mezi Procellariae a podobá se našemu Procellaria puffinus (viz Brehmův Život zvířat) a klade zde svá vajíčka beze všech příprav do malé jamky v písku vyhrabané. Exempláře mnou ulovené nedostaly se do Evropy, nemohu tedy ručiti za přesné určení těchto dvou, stále nad vodou kroužících a naříkajících, až ku předpeřejím orinockým rozšířených ptáků.

Sotvaže tedy moji plavci uzavřeli hejna nad ostrovem vznášejících se a po písčině pobíhajících ptáků, požádali mne o dovolení přistáti. Jako mračno vznesli se nám nad hlavu ubožáci, kteří sice i proti karikarimu (Polyburus brasiliensis Gmelin, malý a zdechlinami živící se pták orlovitý) ubrání svých vajec a mláďat, ale proti člověku bezbrannými jsouce, jen nářkem proti bezpráví protestují. Mohli jsme tu zajisté několik set vajec nasbírati, mně však bylo ptáků líto, a třebas jednání mé vzbudilo úsměv a neporozumění, kázal jsem soudruhům obmeziti loupež na několik málo tuctů.

Náhoda chtěla, že mlsný posměváček ihned byl ztrestán, žel, že krutě na svůj přečin. Sambo, vraceje se k „Praze“ a v klobouku nese vajíčka, zapomněl pravidel opatrnosti na Orinoku nevyhnutelných: brodil se sotva po kolena mělkou vodou, palankou, ani větví ani ničím podobným před sebou do dna písečnatého nerýpaje, když tu s výkřikem srdcelomným svalil se do vody. Poděšen hnal jsem se k vodě v domnění, že snad kajmanem byl uchvácen. Moji druzi ale smíchy za boky se popadali a nikterak nezdáli se sdíleti mé obavy. Skoro po jedné jen noze dobelhal se k nám klobouk i vejce opustivší a hromující polodivoch. Byltě šlápl na potměšilou trnuchu, která ráda zahrabává se do písčin nízkých břehů v nehluboké vodě, a vyrušena jsouc nebo v obavě o svou vlastní kůži, ocasem jako škorpión obráceným mrskne a pokušiteli nebo nepříteli svému do těla vráží svůj ostrý, nebezpečný hrot. Na štěstí sambovo byl to tentokráte exemplář maličký, rána nebyla hlubší než centimetr. Že však velmi bolela, nejlépe viděti bylo v tváři poraněného, jejž dva soudruzi, stále se ještě smějící, ač jim od nešťastníka výprask byl slibován, odvlekli do lodi, kde jsem mu ránu amoniakem vypálil, olejem karapovým obložil a pevně zavázal.

Od této nehody počínaje, vypověděl jsem „rayam“ válku, a společně s plavci po březích chodě, kdekoli jsme přistáli, harpunoval jsem ryby, které tak poměšilou mají zbraň. Bodnutí ostnem trnuchy mívá vzápětí mnohdy silnou horečku, velké bolesti, v řídkých sice, ale přece potvrzených případech i smrt otravou krve, někdy ztrnutím (tetanem). Můj pacient ale uzdravil se ve dvou dnech, aniž byl horečkou stižen. Ovšem kulhal. Jediným nepříjemným následkem poranění byly jeho nechuť ku práci a opětovné žebrání o sklenku rumu: „Para el remedio (za lék), Seňor Vráz!“

Plnou plachtou hleděli jsme ztracený čas nahraditi, od včerejška dodnes potkali jsme jen jednu malou kanoi a mimo Cabrutu jen dvě „rancha“ na břehu zpozorovali. Mezi desátou a jedenáctou hodinou plavili jsme se proti vtoku řeky Apure a odbočného jejího ramene Apurito. Zde viděl jsem Orinoko nejširší. Apure, který zde ve středním svém toku jest dosti široký a zasloužil by si jména velké řeky, zúžený zde v době nejvyššího sucha asi na 150 metrů, Orinoko však, které zde při úpatí vysokých, mohutných balvanů žulových Curiquima (výběžek, předhoří Encaramady) tvoří podobně jako moře malý záliv, i nyní za doby vodního nivó měří přes jedenáct tisíc stop šíře, ač jest tu 120 mil břehu mořského vzdáleno. V době periodických dešťů, kdy vzrůst řek všech dostupuje svého vrcholu, rozleje se zde Orinoko, Apure i jižněji tekoucí Arauca daleko za břehy, zatápí celé krajiny, takže tvoří jezera až 20 i více kilometrů široká. Vysoké hory Curiquima, Pocori aj. stanou se ostrovy a šíře Orinoka s hladinou po llanu rozlitého Apure dosahuje až 24.000 stop (dle Humboldta a Cadazziho). Pluli jsme jako v mořské zátoce; pasát tou dobou dul silně směrem severovýchodním. Zde, kde Orinoko pojednou mění směr svůj (po toku řeky hleděno ze směru skorem přímo jižního ve směr východoseverní) a pasát odráží se od čelícího mu horstva, na tomto místě proudy vody orinocké narazí na proud velkého i malého Apure (Apurito jest diminutivum slova Apure), Orinoko zvedá vlny asi 3-4 stop zvýši, takže tím spíše vzbuzuje představu ne-li moře, aspoň velkých rozčeřených jezer. V periodě deštivé, hlavně ale na počátku této, zvedají se velké bouře. Rok před mou plavbou vichr překotil tu sesterskou loď „guanare“ (jméno vypadlo mi z paměti), několik osob utonulo, mezi nimi i mladá žena a dítko kapitána samého. Ba nemine skoro rok, by menší lodi jako moje „Praha“ neb i větší bongos nevzaly zde za své.

Jak již několikráte zmínil jsem se, plavba po Orinoku není bez nebezpečí. Jsou to předně ony bouře, zvané zde „chubascos“ a „tornádo“, o nichž později z vlastní zkušenosti budu míti příležitost podrobněji se zmíníti, „vendavales“, větry jihovýchodní neb jihozápadní, které srazí se s pasátem od severovýchodu vějícím nebo vůbec s větry východními, hlavně tam, kde Orinoko náhle směr svůj mění a koryto řeky pojednou zbaveno jest té ne oné ochranné zdi horstva a vydáno napospas úderům větrů protivných. Lid říká jim zde „las fugas“, „las bolimas“. „Fugasy“ jsou největším postrachem; neopatrnému a nepřipravenému plavci plachtu srážejí, aneb o tuto se opřevše, loďku převrátí. Proudy, víry, strže, peřeje, písčiny pod vodou a zachycené kmeny, plovoucí ostrůvky vytvořené vegetací od břehu utrženou neméně ztěžují plavbu a vyžadují nevšední pozornosti.

Pocítili jsme několik nárazů bolimy a byli jsme nuceni držeti se těsněji pravého břehu; některé vlny šly tak vysoko, že o příď lodi tříštíce se, kropily nám loď; ba i menší chrsty vlny zatopily nám loďku, až třeba bylo tykvovou nádobou vodu ze dne vybírati.

Opadlé břehy, jen z písčin záležející, táhly se kolkolem a vypadaly jako podivuhodné žluté paspartout velké mariny, jejímž vlastním rámcem byly pruhy lesů a křovin, daleko za písčinami ležících. Na obzoru jižně zvedal se osamělý vrch Cerro de Mato (Humboldtův Coruato?) a menší kopec z planiny se zvedající; východně žulové skály Curiquimy trčely jako díla gigantů, kdežto za námi zvedala se „Homole cukru“ caicarská. V popředí horizontu, kam příď lodi naší mířila, mírně vypínalo se svými vrchlky pohoří Manapiare. Na celé té prostoře nebylo spatřiti jediného znamení lidského žití, třebas zde po březích roztroušena byla rancha; nepatrné ty chýše, zakryté vegetací, mizely v mohutnosti přírody, jako ztrácí se zraku poutníkovu hnízdo veveřice v šumavském pralese. Domorodí obyvatelé pak, Indiáni kmenů Tamanaků, Palenguesů, Virivirů, Guarikotů, Parguatosů aj., o nichž Humboldt i Codazzi psali, buď vyhynuli, nebo smísili se s vetřelci; jest jich tu, dnes vesměs španělsky mluvících, sotva dvě – tři sta roztroušeno na ploše velikosti asi jedné osminy Království českého.

Spíše udrželi se tu polokočovní Guamos a Yaruros, které obojí odpoledne téhož dne naší plavby uzřel jsem snad společně, jak moji průvodčí tvrdili, neb jen příslušníky jednoho z těchto kmenů, sbírající vejce gaviot na pobřežních písčinách. Bylo jich asi dvacet, mužů, žen i dětí, kromě psů, které s sebou všude vodí. Špínu bylo na nich zdaleka viděti. Muži měli kolem opasku jen malý proužek lýčí, kdežto dívky a ženy nosily „guayuca“, pokud kukátkem jsem dobře viděl, pouze z látky bavlněné. Dívky kmenů na pravém břehu Orinoka, hlavně ve vnitrozemí Guayany, zhotovují si tyto zástěrky ze sklenných perel ve vzorcích velmi vkusných. Obrátil jsem plachtu a zaměřil k nim, leč narazil jsem na písčinu a na mé volání místo bych je k nám přilákal, zaplašil jsem je na zem. Měli asi špatné zkušenosti ve styku s chátrou venezuelskou, za obchodem tudy se plavící.

Abychom využitkovali větru, nedovolil jsem v poledne přistáti; naším obědem tenkráte byl jen „el queso“ (tvarohovitý sýr), papelon a domorodý chléb casabe. Sotva jsem něco pojedl, hlásily se bolesti a svíjení jako při kolice – stará má nemoc, a jen silná dávka éteru, později dvě dávky prášků dowerských (Ipecacuanha s opiem) zjednaly mně úlevu. Později léčil jsem záchvaty červenky odvarem listí divoké guayaby. Bíle, šípkovitě kvetoucí keř to, jehož veliké množství viděl jsem po obou březích již od Caicary a jenž byl skutečnou ozdobou těchto, zvláště v letním období květenou chudých břehů.

Kvečeru již plavala kolem nás velká želva rodu Hydraspis, kterou šťastnou ranou z pušky omráčiv, mohl jsem přispěním druhů dodatečně harpunou vyloviti, a tak opatřiti výbornou večeři. Bylo již po páté hodině, když nedaleko vtoku řeky Cabullare utkali jsme se s celou silou pověstného proudu El recoston del Cabullare. Naštěstí vítr po celý den zachoval svou prvotní sílu, takže dosti lehce drali jsme se kupředu. Jinak bývali bychom odsouzeni přistáti u břehu a vyčkati větru, aneb soukati se lanem od stromu ke stromu, k úmorné činnosti, která od Urbany nahoru často nás v rozmrzelost přiváděla. – Již za tmy přistáli jsme k malé písčině, kterou nazval jsem „sin nombre y sin plaga“ – „bezejmenná a bez moskytů“.

18. prosince. Již v 5 hodin, ale za slabého větříku vypluli jsme. Minuli jsme dopoledne ostro Astillas. Na březích uzřel jsem něco málo nerozvitých orchidejí (Schmburgkia). Kromě jednoho tukana a několika hrdliček, dvou volavek, jednoho ledňáčka nespatřil jsem stromoví břehu ničím oživeno. Poprvé opět, co z Caicary jsem odplul, zpozoroval jsem na břehu několik zakrsalých palem. Rychlost proudu 6-6,5 stopy za vteřinu. Temperatura vody 28,6 °C. Maximální teplota vzduchu 35 °C. Minuli jsme jižní svahy velmi malebného žulového horstva Encaramady, divoce rozbité, rozházené balvany s vegetací hojnější nežli na březích. Zde byla před více než sto lety stanice misionářů, zde psal jezuita P. Gili své dílo, prvé toho druhu, v Římě vydanou Storia dell’ Orinoco, obsahující mnoho plev, ale též mnohé dobré zrno. Jeho osmnáctiletý pobyt mezi Indiány a velká znalost řečí indiánských byly mu dobrou pomůckou.

Vítr hnal nás jako pára nejrychlejší loď křižující moře. O hodině odpolední přes četné písčiny kolem „Želvího ostrova“ vpluli jsme k vesnici Urbaně, poslední skoro stanici venezuelských míšenců na Orinoku. Již celou hodinu viděli jsme tu vesnici, malebně na úpatí hory položenou, lákající hlavně mé plavce, aby spěšně přistáli. Pozoroval jsem zakotveny tři lodi a na břehu pohybující se četné postavy; vtom zarachotily vzduchem četné rány z pušek a revolverů. Výprava generála V. P. z dlouhé chvíle vítala můj příchod. Přistáli jsme.

Generál V. P. byl u velmi dobré náladě. Předně, ač sotva zraku svému jsem věřil, vezl si svou kurtizánu s sebou, za druhé mocí úřadu svého „pronajal si“, kdejaká vhodná loď byla v Caicaře a zde v Urbaně, a podobným způsobem zaopatřil si osvědčené plavce a vůdce k další cestě k peřejím. Mne přivítal s vybranou zdvořilostí, slíbiv mi, že ač sice ještě dnes se čtyřmi svými loďmi dále popluje, postará se o to, by mi na rozkaz jeho (!) z hořejších ranchos byli posláni dobří lodníci. Slib, o kterém ovšem předem byl jsem přesvědčen, že není ani upřímně míněn, ani že uskutečněn bude. V Urbaně vyplatil jsem své mužstvo, naštěstí proměnil většinu soli za potřebnější mi věci a počal s najímáním lidu nového.

Z nepatrné kdysi vesnice Indiánů zeměžroutů Otomaků Uruana, čili nyní Urbana, která byla za dob Humboldtovy cesty sídlem misionáře, stala se dnes ještě menší vesnicí s chatrčí míšenců, Indiánů povenezuelanštělých, a operačním obchodním bodem dvou neb tří kramářů, rozumí se též míšenců. Posledního bělocha viděl jsem u C. Bolivaru.

Za Urbanou a v pohoří na mapách dosud neudaných, Očé, Colorado, Turiba, Trapichote, bydlí Indiáni Panáres, kteří jsou prvním poblíž břehu orinockého bydlícím kmenem, jemuž jest známa příprava jedu šípového „curare“.

25. prosince. Plavili jsme se kolem velkého žulového balvanu, vyčnívajícího z písčitého ostrůvka, o němž děli mi společníci, že sluje la laja de Marimare a že tu letos uprchlík mulat, v poslední revoluci v Caicaře nepřátelsky proti Crespovi vystupující a pak s rodinou svou prchající do Kolumbie, kamž po řece Meta chtěl dospěti, dohoněn byl piráty Hernandezovými, oloupen a zavražděn. Malý křížek, dvé větví, několika kusy „sogy“ (provaz z volské kůže stočený) křížem svázaných, označoval místo děsného činu. Divoká to země, Jižní Amerika, divoký lid, vášně-li jsou rozpoutány! Minuli jsme jiný ostrůvek, kde velké žulové balvany, zbytky posledního úpatí výběžků guayanského horstva, Orinokem po tisíciletých bojích srovnané, převládaly, proto opět domorodci na rozdíl od zalesněných ostrovů (islas) a písčin (playas) zvané lajas čili „balvany“. Byla to laja de zamari. Tato i pravý břeh Orinoka byl malebnějším, vegetací barvitějším proti krajinám až dosud vídaným. Již i korunky malých, mně neznámých palem střídaly se tu s obyčejnou vegetací stromovitou.

V poledne, když přistáli jsme na chvíli, by lidé moji uvařili si rýži, já hodinku věnoval prohlídce pobřežní vegetace za studiem a sbíráním živočišstva. Když se skrovnou kořistí něco hmyzu a dvou ptáků jsem se vrátil, zapisoval jsem si různé poznámky. Předešlé zápisky pročítaje, teprve zpozoroval jsem, že jedno datum dvakráte se opakuje, a že tudíž včera byla již, a ne dnes večer doba, kterou Evropané árijci bez rozdílu vyznání světí, sami se radují i z radosti jiných, hlavně děti se veselí. Štědrý večer! Při rozdílu zeměpisné délky více nežli šestihodinovém vzpomněl jsem, když dnešního rána jsem vstával, že na východě, na severu statisíce stromků vánočních pohaslo, v hlavičkách dětí předly se krásné sny, staří při punči vzpomínali svého mládí! Zde, daleko v pustinách pralesů jihoamerických touže dobou já plavil se k neurčitému cíli, sám, churav, uprostřed jasu tropického slunce a po nekonečné stuze žlutošedivé vody!

Štědrý večer! Za třináct let jen dva ty svátky strávil jsem mezi lidem, jemuž význam toho dne byl povědom. Den, jenž poutníku v cizině nejdelším se zdá. --- Když opět plavili jsme se, tázal jsem se svého mužstva, zdaž světí „las pascuas“. „Jsme chudi,“ řekli mi, „a to je svátek pro bělochy, a ne pro chudý lid!“ Ve dvě hodiny odpoledne spatřil jsem na levém břehu ústí toku Mety, řeky sotva menší Dunaje, ač ústí samo nyní nezdálo se mohutným proti délce a hloubce řeky. Silný proud dávno hlásal nám blízkost mocného, po Guaviare největšího přítoku Orinoka.

Periko – Opuštěn mužstvem – Guahibové

27. prosince. Dnes přál nám vítr. Cesta byla dosti rozmanitá, protože břehy jak žulovým, tak vegetačním rázem svým nabývaly většího půvabu, i průvodčí moji stále děsili sebe i mne vyprávěním o výpadech Indiánů kmene guahibského, v této jich oblasti spáchaných. Poslouchám rád pohádky. Ale nevěřil jsem ani desetině toho, co mi namluviti usilovali. Guahibové Cuivas a Siquanas ovšem toulají se po celém levém břehu od řeky Vichady až pod Metu. Nám však, na řece v lodi dobře ozbrojeným, proč obávati se, když nedávno jako vítězové vyšli jsme hravě z takového nebezpečí?

Odpoledne bylo nám opět přemáhati obtíže v plavbě, a to značnější nežli včera, totiž peřeje Santa Borja zvané, kde Orinoko opět zúženo jest o několik set metrů žulovými břehy a skalisky z koryta vyčnívajícími. Odhadl jsem zde šíři Orinoka na 450-500 metrů. Nejobtížnější průplav mezi dvěma skalisky přinutil nás vyložiti polovinu zavazadel na severní cíp žulového skaliska, pak pomocí větru, vesel a provazů vydrati se proti spádu vod a na druhém konci ploché, tisíciletím omyté žulové stěny ostrova v klidnější již zátoce, až kam předem již nesli jsme zavazadla – asi jen 30 metrů daleko – opět náklad na loď umístiti. Zavazadla vynášejíce, učinili jsme málo příjemný objev. Nalezli jsme pod carozou do bedničky zaražený šíp, který, Indiány po nás vystřelený, nejen prolétl lehkou stěnou tolda (střechy), ale, ač jen ze dřeva byl a s kostěným hrotem, zarazil se přec ještě asi tři čtvrtiny centimetru do dřeva.

Mezi dvěma lajas valící se proud vody nebyl delší než 15-20 metrů, vyžadoval ale dvě hodiny práce, úkolu to v horku tropickém a na balvanech až na 45 °C rozpálených i mým soudruhům nikterak příjemného. Plavili jsme se ještě asi 1 kilometr dál a přenocovali, opět bez ohně a jen na zemi, na ostrůvku zvaném Santa Borja.

Zde někde opodál, ovšem na březích, stávala před sto lety misie krátkého trvání; jen jméno zůstalo oblasti této památkou po snahách šířitelů křesťanství. Indiáni Macos na pravém břehu obývající prchli před Guahiby do vnitrozemí; na pravém břehu bydlící Guahibové jsou nečetní, divocí a všemu sblížení s Venezuelany víceméně nepřátelští.

28. prosince. Dnešní devátý den po vyplutí z Urbany, osmý den plavby (jeden den strávili jsme ve Svaté Barboře) měl býti posledním na cestě k peřejím aturským a jakousi samostatnou částí plavby Orinokem, která skončila dosažením Átures čili Svatého Jana Nepomuckého Aturského, kdež pod protektorátem tohoto vltavského patrona před více nežli sto lety misionáři jezuité založili svou stanici. Dílo jejich nemělo tu trvání. Humboldt a jiní velmi nepříznivě vyslovují se o činnosti španělských misionářů tohoto řádu, kdežto o působení řádů jiných týž autor, třeba byl protestantem, měl názory lepší.

Cestopis můj dalek jest tendencí jakýchkoli směrů, vždy mnou poznané pravdy přísně se přidržuje. Španělských jezuitů vojáci svým pánům loupili „duše“ divochů nepovolných a tyto jako otroky přiváděli do misijních stanic, by tu na křesťanství byli obráceni (viz Humboldtův Cestopis i jiné autory). Avšak němečtí a čeští jezuité, jako proslavený Čáslavan Jindřich Richter, Moravan Samuel Fritz v 17. století, nadšenci pro dobro, přátelé a ochránci Indiánů, obětovali svůj život v Brazílii, Peru, a i mezi Indiány došli pověsti světců.

Odbočil jsem poněkud. – Osm dnů plavby tedy, ve vzdálenosti uražené asi 250 kilometrů, kromě lidiček ve Svaté Barboře a divochů nás přepadnuvších nesetkali jsme se s nikým, nespatřili nikde lidi než na samé lodi „Praze“.

Minuvše tohoto dne několik nepatrných peřejí, ostrůvky Guaripe, Bachacos, Panumano, přistáli jsme odpoledne po druhé hodině k cíli prozatímnímu své plavby do Perika (perico – papoušek). Na levém břehu, asi 8 metrů nad vodou povýšeném, stála chatrč; také cosi jako stezka dolů ku břehu vedoucí prozrazovalo, že lidé tu bydlí nebo bydleli. Ještě než vyskočil jsem na břeh, uzřel jsem na plošině břehu opadávajícího Orinoka četné šlépěje, ba i patrné brázdy, stopy po lodích na břeh tažených. Místo abych potěšen byl, soudil jsem ihned, a ne chybně, že vidím tu stopy výpravy V. P., jenž mne opět předešel! A předtucha má, jaké to pro mne následky bude míti, mne nezklamala!

Vyběhl jsem nahoru – chatrč prázdná; volám – nikdo se nehlásí! Moji průvodčí upozornili mne, že Periko „el pueblo“ (vesnice, městys) leží tisíc metrů za břehem. Které také jsem uzřel, když spatřiv cestu jakous, houštím jsem ji sledoval. Uprostřed pustiny, kromě malých tlup polokočovných Indiánů nikým neobydlené, kterou víceméně od Urbany jsme sledovali mlčenlivou a prázdnou, tu pojednou pohlížeti na několik plechových střech, dřevěných stěn, domečků pionýrů civilizace, téže konstrukce a téhož vzhledu, jaké tak dobře v Africe, Austrálii jako kdekoliv jinde v tropech staví podnikavý Evropan, jest zajisté velkým překvapením. Ne však příjemným, řeknu-li předem, že kromě dvou tří domorodců neočekával jsem zde nikoho. Zaslechli jsme štěkání psa. Patronem doprovázen blížil jsem se k domkům, když vynořila se z křoví postava starší Indiánky, oděné skoro jako mestizka, to jest nejen v sukni, nýbrž i hořejší část těla majíc zahalenu; přistoupivši k nám, v plynné a dosti dobré španělštině pravila: „Dobrý den, seňores, odkud a kam vaše cesta, patříte k výpravě jenerála?“

Se zájmem a překvapením pohlížel jsem na ženu, která na rychlé mé otázky krátké, ale promyšlené dávala odpovědi, a nechtěl jsem sluchu svému věřiti, když mi řekla, že tu sama. Měl jsem za to, že ve strachu, majíc mne za stvůru generála V. P., zapírá muže, tito do lesa že se ukryli, by nemusili mně býti nápomocni. A přece nebylo tomu tak! Indiánka, Manuela zvaná, znajíc dobře mého patrona, brzy zajisté byla přesvědčena o pravdě mé řeči a o hodnotě mých úmyslů. Nač tedy lháti a zapírati? Manuela, Indiánka kmene Banivů z poříčí Atahapa, od mládí mezi míšenci orinockými žijící, byla zde skutečně sama!

Sama uprostřed pralesů, jaguárů, a to v okolí Indiánů nejen charakteru lhostejného, mírného a bezpečného, nýbrž i v sousedství Indiánů divokých. Její muž opustil ji na dobu několika měsíců, snad navždy; oba míšenci, dříve zde se zdržující, jediní obyvatelé Perika a strážcové prázdných domků, společností francouzskou před několika lety zde vystavěných. Její muž musil přede dvěma dny s výpravou V. P. Kromě této výpravy a mne samého již po tři měsíce nepřišla sem žádná kanoe „gumařů“, z dolního Orinoka do Atabapa se plavících.

Čím a jak se živila? Inu, rybařením, sbíráním vajec, chytáním želv „yucou“ (Jatropha maniliot) a kukuřicí. A což, když byla sama, nebála se? opět jsem se tázal. „Dříve ano, nyní již nikoli. Mám psa, a ten mne upozorní, blížilo-li by se nebezpečí; Indiáni Piaroas chodí ke mně, a ti jsou hodní; přijdou-li Guahibové z protějšího břehu, ti, když nejsou opilí, nejsou zlí. Beztoho se mne bojí. A Guahibové zlí – ti mají jakousi pověru: žádný by do Perika nevkročil. Vyprávějí si totiž, že kdo by střechy Perika shlédl, oslepne. Guahibové vichadští to roznesli. Bývala jsem tu sama, oba druzi i můj muž chodívali na serrapii, já zůstala vždy hlídati.“ Podivuhodná žena, řekl jsem si! Pravá amazonka! K čemu jí pomoc silného pohlaví? Vládlať veslem, nožem a lukem jako kterýkoliv muž a nepochybuji, že kdyby pušku měla, střílela by i jaguáry, jako dnes šípem loví hlodavce nebo harpunuje želvy.

Zatím došli jsme s ní k lodi; lidé moji připravovali opožděný oběd, já nabídl Manuele kávy a roztrpčen, nepěkně potěšen naslouchal jsem jejím řečem, jak prý obtížno bude mi dostati se dále.

„Poslechněte, Francouzi,“ řekla mi, „kdo vám to poradil? Se čtyřmi muži s takovou lodí a plnou těžkého nákladu chtíti se prodrati nahoru na řeku! To si z vás dělali blázny! Že vy Francouzové jste všichni tak tvrdohlaví a – hloupí?“ (Manuela rozhodně byla přítelkyní řeči bez okolků). „V Átures (dvě a půl až tři hodiny cesty) není kromě starého compai Lorenza a té staré baby, jeho ženy – beztoho že ji nemohu cítit – nikdo, a kdožví, zdaž neodjeli na Atabapa s tím generálem? Do Maypúres jsou v malé kanoi tři dny cesty a je jich tam (lidí) pět, jestli nejsou mladí na gumě, a i ti by vám pomoci nemohli! A Guahibů uňianských neviděla jsem už čtyři měsíce! Jestli vás pět stačí na kanoi tak velkou, nevím. Inu, pokuste se, já vás povedu; znám peřeje jako tyto své nohy.“

S jakou sklíčeností musil jsem dáti ve všem Manuele za pravdu! Ano, nás bylo málo, a loď ani zavazadla má nehodila se na cestu peřejemi. Jak šťasten byl jsem, že aspoň těchto svých čtyř mužů pomoc jsem si zabezpečil. „Snad přece,“ naděje nikdy nemizející děla mi, „postačíme, neb Indiány nalezneme a získáme si ku přechodu, třeba jen až do Maypúres!“ Ó toho ošemetného, darebáckého odchovance bábele nad Seinou, jenž jakoby naschvál i zde poslední muže mi vzal, dobře přece věda, že jsem na cestě a na pomoc lidí budu tu odkázán! Mnoho jsem hovořili co a jak, až příliš mnoho uvažovali jsme; nevědělť jsem, jak tím bylo chybováno!

Večer spal jsem v chýši, kde Manuela nahoře pod krovem měla lože. „U dveří když rozdělám si oheň,“ řekla, „nevím, který tygr by se na mne dostal.“ Moji plavci, štědře potravou, kávou podělení, dnes dostali o doušek rumu více a každý i po doutníku z mé zásoby si vykouřil. Nechtěl v chýši spáti, že u „Prahy“ na břehu spáti budou. Skoro do půlnoci slyšel jsem jich hovor. Kránu vstal jsem a před chýš vyšel dříve nežli Indiánka. „Praha“ klidně ležela na hladině, soudil jsem tak dle stožáru, jehož polovinu jsem viděl. Ale ohně jsem nespatřil.

Seběhnu dolů, abych se umyl, – nikde stopy po mých lidech; přiběhnu k „Praze“ – malá, k její zdi přivázaná kanoe zmizela! Ještě na chvíli sám sobě předstíral jsem, že se klamu, že Indiáni vyjeli si na lov želv, ryb, neb nevím čeho, namlouval jsem si, ale pohled dovnitř „Prahy“, kde ani jednoho předmětu jim patřícího jsem neuzřel, řekl mi pravdu. Uprchli! Stál jsem tu sám, zuřivě volal jsem po Indiánce; slunce zatím vyšlo, zlatilo břehy, smálo se na mou loď, na mne, jako bych tu nestál zničen a v bolesti se ztracenými nadějemi! Sám a sláb, bez důvěry, bez odvahy, při prvním, ale těžkém útoku nepřízně poražený!

Den 29. prosinec strávil jsem v humoru málo záviděníhodném. Manuelu poslal jsem do Átures. Vrátila se s nepořízenou; u Cataňiapu nenalezla kanoe, s kterou by se převezla na druhou stranu.

30. prosince. Manuela nejevila pravého porozumění pro mou zlobu a nesdílela skleslosti mysli. Během jednoho měsíce, prý, najisto dostaví se sem míšenci i Indiáni a mně bude odcestování umožněno! „Potravy tu dost, čeho se tedy obávati?“ Indiánské její povaze cena času nebyla známa – „když ne dnes, tedy zítra!“ Nezbylo mně než s rezignací hleděti vstříc dalším událostem; že ne se založenýma rukama, rozumí se samo sebou. Zvěděv od Manuely, jak předevčírem na protějším břehu uzřela mohutný dým, patrné znamení, že Guahibové tamtudy táhli, prérie travnaté před sebou zapalujíce, přemluvil jsem ji, by šla se mnou na druhý břeh vyhledat divochů, kteří jsouce nejspíše Guahibové z poříčí Mesety, nejsou zlí, a za doby, kdy ještě nedávno ročně tucet výprav sběratelů pryžce (los gomeros) ubíralo se přes peřeje, dávali se na výpomoc najímati.

Odchod ustanoven na odpoledne. Manuela připravila něco v popelu pečených ryb a vajec želvích jakožto zásobu na cestu. Já uschoval pušky do malé skalní rokliny asi čtvrt hodiny daleko, urovnal různé maličkosti v kanoi „Praze“ dovnitř, přehodil východy pod carozou a zatarasil je rohožemi, pak zabiv při uklízení pušek značnou úžovku, pověsil jsem ji, hadříkem na větvici připevněnou, na špici přídi. Známť pověrčivost Indiánů; že by mestizové sem přišli, jiná výprava, bylo předem vyloučeno. Neměl jsem tedy o náklad „Prahy“ starosti; ostatně doufali jsme, že nejdéle druhého dne večer se vrátíme.

„Prahu“ samu přitáhl jsem ještě více na břeh, kotvou v řece připevnil záď, příď přivázal jsem dvěma lany ke stromu na břehu. Již za tuto jednu noc Orinoko tak opadlo, že loď přídí svou seděla na souši. – Manuela měla malou kanoi svého muže uschovánu výše nad přístavištěm „Prahy“, dobře pobřežní vegetací zastřenou a také již na souši. Zhrozil jsem se stavu, v němž byla; příď uražená, odhnilá, dno s několika otvory, a v kocábce té měli jsme se odvážiti na druhou stranu! S „Prahou“ nám dvěma osobám, pochopitelno, že nebylo lze se přeplaviti. Rychle roztavil jsem lodní smůlu, a pokud stačila skrovná zásoba, kterou měl jsem po ruce, vyspravil jsem trosky kdysi dobrého plavidla indiánského.

O takovém dopravním prostředku nemožno říci, že byl u mne vzbuzoval důvěru. Poněvadž ale Manuela nikterak nejevila nejmenší známky bázně, já muž, stydě se tu před ženou, třebas nebyla v květu mládí, a Indiánkou, již z mužné ješitnosti stavěl jsem se odhodlanějším, nežli skutečně jsem byl v okamžiku, kdy dorazili jsme od břehu. Opatrnost má, abych s sebou vzal plechovou nádobu, dosti velikou, nebyla nikterak nevčasnou, ani výsledkem slepé bázně. Sotva několikráte mávli jsme vesly indiánskými, lopatkovitými, jimiž na rozdíl od našich vesel, řemeny připevněných nebo v železných násadách upevněných, volně oběma rukama drženými kolmo „píchá“ se do vody a rozmachem nazad loď se pohání od hladiny vodní tímže směrem, kterým veslařů tvář zírá, již voda drala se nám dovnitř. Zvolal jsem na Manuelu, by veslování zanechala a plechovkou neustala vodu vybírati; zrychlil jsem tempo veslem. Za deset minut byli jsme na protějším břehu. Nebýti plechovky, kterouž Indiánka nepřetržitě vodu do kanoe se vstřebávající vylévala, přeplavba naše byla by špatně skončila. Nebezpečí bylo tu – i mnohdy jindy při plavbách mých – tím větší, poněvadž v umění plaveckém nevnikl jsem nikdy dále přes prvé počátky a nejvýše ještě na znaku dlouho na vodě se udržeti dovedu.

Věc zdánlivě nepochopitelná, ale smutná to pravda! Na cestách svých většinou buď dlel jsem v místech, kde, vody-li nebyly živlem člověku nepřátelských tvorů, byly řeky mělké, a když hluboké, tu opět přechovávaly v sobě čeládku, s kterou nikdo nevstoupí rád – třebas by to bylo za věcí tak účelnou, jako jest touha naučiti se plovati – v „bližší styky“. Někde jinde, žel, přiznati se musím, byla to též má netečnost!

Ukryvše loďku dobře na souši – byla stěží tři metry dlouhá – prodrali jsme se vegetací zákrsků pobřežních a za malou půlhodinku kráčeli volnějšími savanetami (malými prériemi, ovšem ne pouze travnatými), zpočátku půdou málo zvlněnou, pak přes větší již pahrbek, až kolem čtvrté hodiny dostihli jsme hřebenu malého pahrbku asi 500 stop vysokého, odkudž měli jsme volný rozhled po rovinách západních. Slunce pálilo, v mrtvém vzduchu ptáka nebylo viděti; zase ta nekonečnost, tísnící ten klid napohled umrtvené přírody! Krajina vypráhlá, nikde předmětu, na němž by si oko odpočalo.

Zpozorovali jsme slabý kouř směrem ZSZ nad hustým pruhem do savany jazykovitě zasahujícího lesíka. „Tam táboří Guahibové,“ děla mi Manuela a já označil si směr malou kapesní střelku magnetickou. Vzdálenost odhadl jsem na 10-15 kilometrů. Pochybovali jsme, že ještě večer dorazíme, ovšemže pokud možno by bylo, chtěli jsme i do noci kráčeti. Stepi střídaly se zde s četnými ostrůvky vegetace, ba s celými pruhy palmových lesíků moriche, Copernicia, Manicaria. Teprve zblízka pozorované odrážely se svěže zelené jejich korunky pestře a nápadně od stromů žárem letním zežloutlých nebo prachem pokrytých, kdežto dříve zdaleka toto rostlinstvo zdálo se zbarveno odstíny smutečními, jako by příroda po vodě sténala, jevíc samé tóny žlutohnědé a našedivělé. V odlesku zlatých paprsků slunce, k západu již se sklánějícího, toliko zeleň palem nedala se utlumiti.

Kdykoliv přišli jsme ke sníženinám půdy, teprve objevily se příčiny svěžejšího rostlinstva oáz, laguny neb potůčky, ba i četná bahna, která bylo nám obcházeti. Zde znáti také bylo čilejší život ptačí. Na savanetě samé malí stepní kulíškové* před svými zemními děrami sedíce, u vyjevení, ale beze vší značné plachosti čepýřii se, krk natahovali, vidouce nás kolem jíti. Po celé cestě neviděl jsem jediného motýla letěti, jen několik kobylek pro sbírku svou jsem ulovil. K osmé hodině utábořili jsme se. Manuela nesla jen malý raneček potravin a několik metrů látek pro Guahiby, já uzlík s tretkami ku podarování, sirky, láhvičku soli, doutníky a v kapsách ovšem láhvice na hmyz. Puška winchestrovka, dlouhý nůž, revolver a opasek plný patron byly mou výzbrojí. Brzo zaplál veliký oheň; ryby ohřáté a domorodé lepenkovité placky jako ze seschlých drtin zhotovené casaby snědeny. Pod větvovím o samotě stojících chaparra spalo se dost dobře. Liška** s mláďaty až asi na dvacet kroků, a co skotačivé, rozpustilé její děti klubkovaly se v trávě, zvedala čenich svůj, podezřelého cosi čujíc. Sotva hnul jsem se, zapískla, a obrázek rodinného štěstí zmizel v houštinách.

V 8 hodin ráno druhého dne došli jsme spálenišť Guahiby způsobených. Několik kilometrů široká, nepravidelného tvaru dlouhá černá silnice táhla se uprostřed břehů, nepoškozených jen proto, že půda jejich byla vlhká a vegetace čerstvá. Silnice tato, táhnoucí se směrem severním k řece Metě, přerývána byla nespalitelným křovím, hlavně curatel a guayav.

* Glaucidium passerinoides Temm.

** Canis azarae

V době bezdeští Guahibové táhnou z místa na místo, traviny před sebou zapalujíce, by jednak pohodlnější měli postup, jednak aby ukořistili hojné zde veliké a přechutného masa želvy morrocoy’e*, jakož aby také jiné zvěři lépe zmocniti se mohli, od velkých žab chinaguas až k hadům. Cílem konečným pak bývají písčiny Mety a Orinoka, kde šípem střílejí želvy a jejich vejce do zásoby sbírají. V malých tůních a potocích cestou uloví vždy hojnost ryb, takže skutečně dobře se jim daří; vykrmí se a v době dešťů snáze nepohody počasí snášejí. V této poslední době žijí ve svých vesnicích, v chýších, nyní spí kdekoliv a jen občas, na počátku periody již nejisté, deště přinášející, narychlo natrhají velkých listů palem a zrobí si z nich jakousi stříšku. Kdyby možno bylo uvěřiti bornejským Dajákům, nebydlí ani orangutan o nic hůře!

* Testudo tabulata

Dojem, jakým taková spáleniště, v žáru slunce ještě jakoby stále doutnající, působí, není zrovna z příjemných. Z černé obrovské plochy zeje nejen prázdnota, o kterouž zde jaktak již nebylo nouze: jemnocitný člověk ale mimoděk cítí, slyší ston tolikera života, který byl tu zničen, ba i s hadem soustrast cítí, který snad nemohl se včas zachrániti. Sledovali jsme tu silnici, zdánlivě nekonečnou, smutnou, sotva hodinu, když tu narazili jsme na malý potok, na jehož samém břehu vynořila se postava babizny před námi prchající, až guahibským voláním, hesly přátelství, jež Manuela provolávala, nedůvěřivě se vracela, pak stanula a rovněž voláním dorozumívala se s mou Indiánkou, řečí mi ovšem nesrozumitelnou. Upokojena dovedla nás severněji k témuž břehu, kde pod stromem, mezi jehož větve zastrčeno bylo místo stříšky několik listů palmových, v hamace z vláken palmových ležel staroch Indián, kterému ovšem zjev bělocha nebyl novým, kdežto stařena, žena jeho, s úžasem, s nedůvěrou spojeným, a zároveň s bázní poprvé ve svém žití pohlížela v úplně bílou tvář.

Noha starce zapáchala hroznými ranami a otokem. Zápach byl tak odporný a pronikavý, že obával jsem se zvracení. Před týdnem uštknul jej hádek; rána se nehojila, maso se rozjistřilo a oteklá noha na různých místech otevřela se v žíravé vředy. Žádal mne o lék. Jak litoval jsem, že neměl jsem ho, ostatně všechno marné, viděl jsem, že otrava tak daleko pokročila, že smrt co nejdříve dostaví se i sem na břeh úhledné říčky, kde právě, co já pomocí Manuely hovořil, zatím v koruně palmy škádlil se párek novomanželů papoušků sedmibarvých, do kmene hnízdečko své lásce si dloubajících. Zvířecká otupělost nemocného, jenž maje přece hrozné bolesti, nikterak jich najevo nedával, i v tom se jevila, že politování mé, nemožnost úlevy a vyléčení ode mne přijal se lhostejností, ba hašteřivý dědek hrozně babizně své spílal, že rybičky, které v říce nachytala, v ohni byla připálila.

Ke zlepšení mé nálady tragédie člověka – třebas že divochem byl a na velmi nízkém stupni lidské vyspělosti, jehož viděl jsem již zítra pozítří supy požírati, nikterak nepřispěla, tím méně, když zvěděl jsem, že rota Guahibů, jichž příslušníky byly tyto dvě kreatury, již přede dvěma dny táhla tudy dále k Metě, zanechavši člena svého, který již ani po čtyřech lézti nemohl, prostě žalostnému osudu.

K vrchu Uňianě, k řece Mesetě, kde část tohoto kmene usazená má svá chudá políčka, bylo odtud více než dva dny cesty; nezbylo nám tedy než vrátiti se. Nabídl jsem, ne v naději na úspěch, nýbrž pro vlastní své uspokojení, aby Guahibka s námi šla si pro léky. Ale ani ona, ani muž její nepřijali návrhu mého. Klidně stařec odháněl si sta much z ran, babizna dopékala ostatní ryby, když odcházeli jsme, ba sotva se poděkovali za potravu, tabák a udice, kterými jsem je podaroval v lítosti, že více učiniti nemohu.

Vracel jsem se v náladě velmi nepříjemné; jakási úzkost, že by se mé „Praze“ a jejímu nákladu přece mohlo něco státi, poháněla mé kroky. Chtějíce si nadejíti, neobcházeli jsme míst močálovitých; svlékl jsem s pohodlné sandálovité alpargatas a jen v ponožkách místy těmi jsem se přebrodil. Chvat můj špatně se mi vyplatil: ztratil jednu z alpargat, k hlavni pušky špatně přivázaných, musil jsem celé odpoledne půdou i kamenitou přes ostré trávy a roští bez obuvi. Poslední hodina byla mi pravou trýzní, hlavně levé chodidlo moje bylo plno puchýřů.

Kolem čtvrté hodiny odpolední byl jsem přinucen, ani ne dvě hodiny Perika vzdálen, usednouti si a Manuele navrhnouti, by napřed šla, já že tu budu přenocovati, zapomenuv, že jí samé nebylo by možno bývalo dostati se na druhý břeh. Připomněla mi to mrzutá a ve starosti jsouc více o svého psa, kterého v Periku ponechala, nežli o mne. Sama bosa, s kůží na chodidlech tak tvrdou, jako byla podešev mých bývalých střevíců, mé naříkání a kulhání pokládala jen za známku slabosti. Ta dobrá duše, která řečí svou jevila sice jakýsi stupeň vyšší inteligence, ale životem posledních let s polodivochem a mezi divochy klesla na stupeň zvířecímu podobný jak způsoby svými, tak i výcvikem smyslů a nabytou otužilostí tvora čistě přírodního, ta dívala se na mne jako na slabocha! Teprve později změnila názory své o mně.

Hojněji, nežli na cestě samé jsem pozoroval, rostla zde v okolí našeho noclehu zajímavá Bromeliacea, ve Veneuzuele „maya“* zvaná, s plody barvy nažloutlé, rostoucími podobně jako ananas, jenž plody nejsou srostlé v celek, nýbrž asi u velikosti trnek tvoří malý hrozen vzhůru trčící, podobně jako podivuhodné ovoce téže čeledi „curucuhul“ neb „curujujúl“** zvané, které ale hrozny své má u země; měkká dužina ovoce chutná částečně jako srstka, částečně jako rozvařená jablka. Nejlepší a jablkům vařeným nejpodobnější chuť má, když se ve slupce něco ve vodě spařené osuší a na noc rozloží do rosy, pak na slunci se nechá zahřáti, by se utvořilo více cukru; při pojídání třeba jisté opatrnosti. Plody jsou totiž pokryty jemnými chloupky, zánět chřtánu působícími, které se musí opatrně setříti. Nechal jsem se svésti k jich požití, ale neopatrnost a bezohlednost tu při své chronické chorobě odstonal jsem ještě téže noci. Podivné následky noci silvestrovské!

* Bromelia chrysantha

** Nidularium caratas

Ke spánku na balvanu se chystaje, teprve rozpomněl jsem se, co tu v temnotě a širokém okolí pustin Indiánce naslouchám, že stojím na rozhraní starého s novým rokem! Obrazně řečeno, jinak ležel jsem na půdě divoké, neobydlené, na území Republiky kolumbijské*, kde na několik tisíc čtverečních kilometrů nikdo události té ani netušil, aniž o to se staral, že jeden rok lidského žití, lidmi, jimž periody časové jsou známy, beztoho málo chvalořečený, odchází v nekonečnou minulost a zapomenutí! Divochu novou periodou jsou první velké deště. Nyní ale ani mráčku na nebi. Řekl jsem si: „Teď u nás půlnoc! Nyní lidé při pivě a pod parou šampaňského namlouvají si, kterak radují se, že jsou o rok staršími.“ –

* Orinoko tvoří tu dle poslední arbitrační úmluvy hranici mezi Venezuelou a Kolumbií.

Bolavá noha nedala mi usnouti, více ale nežli změna roku starost o další mou cestu udržovala mozek můj v činnosti. Manuela spala tvrdě. Mnohý z přátel mých ve třech dílech světa dnes na mne si vzpomene, al sotva myslil si na mne v tomto okolí, kde stíny balvanů žulových se stíny stromoví rvaly se s naším ohníčkem o panství, kde na polotmavém nebi kmitaly se hvězdy jižní, kulíšek stepní volal a drobných cvrčků hlas mísil se s diskantem moskytů, kde vlažný vzduch bez rosy, teplem jsa ve stálém pohybu, ovíval tváře dvou osamělých poutníků tak různé barvy kůže, tak různých citů a duševního obzoru!

Ráno, když svítalo a drobné tanagry v křoví zašveholily, vstal jsem s tělem bolavým a za dvě hodiny došli jsme k Orinoku.

Z mého deníku.

1. ledna 1893. Nový rok. Zase v Periku! „Praha“ na svém místě, jen hada sežrali mravenci. Nepověrčiví! Pes, námi před cestou v domek zavřený, kde vody i potravy dostatek mu zanecháno, vytím ochraptělý a celý uslzený vítal nás a skákal jako pominulý. Ptal jsem se Manuely, jak jest stará. Čtyřicet let, myslí, snad prý jen třicet. Periko připadá mi jako kousek báchorky. Sem do pustiny zanesli tyto evropské baráky, postavili je na posměch pralesa, bydleli tu lidé bílé jako já; nevím, jak se jmenovali, vypadali, zdaž dnes všichni ještě žijí, – většina vím, že umřela. – Padesát dělníků mestizů s sebou přivezli a tolik Indiánů Guahibů se zde, bělochům a míšencům polo pomáhajíce, potulovalo. A celá ta sláva civilizace trvala tři čtvrti roku! Zbyly z ní tři židle, stůl a šest prázdných chalup, Manuela, jeden pes, dobré ohniště a několik železných hrnců!

A prales, vyrostlý s větší zuřivostí, že poražen byl, rozestírá svá ramena, obklopuje svého nepřítele, dusí jej; plot sám – do země zaražené kdysi polosuché větve – vyrostl ve stromy a větvemi svými vráží do střechy jednoho z baráků.

Spravujeme kanoi. Manuela dostala látku, jehly ode mne a šije si šaty. Také já stal jsem se krejčím. Manuela umí výborně péci želvu. Ulovili jsme jednu na protější písčině. Zabil jsem tři kajmany.

2. ledna. Dosud neviděl jsem peřejí; ležíť nad Perikem asi 1.5 kilometru. Šli jsme k řece Cataňiapu, za jejímž druhým břehem stojí tři chatrče Indiánů, zvané na mapách venezuelských „el pueblo“, městys – vesnice Átures. Kanoe byla na druhém břehu. Cataňiapo jest vody černé a zde jest asi 50 metrů široké. Marné bylo naše volání, střílení, nikdo se neozval, nikdo nepřišel. Manuela nechtěla doplavati pro kanoi v obavě před vodními hady. Kajmani jsou v černých vodách velkou vzácností. Pak vzpomněla si, že Cataňiapo v nedalekém ústí svém do Orinoka, pískem jsouc zaneseno a četnými balvany promíšeno, snad dalo by se přebroditi. Našli jsme brod hluboký, ale přes balvany lezouce, skákajíce, dostali jsme se k místu mezi dvěma balvany, přes které nasekané dlouhé kmeny jsem položil, po můstku přešli a dále pohodlně mělčinou přebrodili jsme se na druhou stranu.

V Átures nalezl jsem šílence či Indiána, člověka to staršího, a ženu jeho sešlou, nemocnou Indiánku. Oba měli zimnici, oba mým příchodem překvapení spíše pomoci si vyžádali ode mne, nežli já mohl od nich. Oba mluví španělsky. Jsou původem z Urbany. Zde jsou několik let usazeni. Do příchodu generála V. P. bylo v Átures šest lidí a tři děti. Dva mužové šli s V. P., ostatek jest v Maypúres neb San Fernandu de Atabapa. – Viděl jsem peřeje aturské ve vší kráse a úchvatné velebnosti, ale dojem přece nebyl takým, jak jsem očekával. Popisem Humboldtovým vzbuzena v mé obrazotvornosti představa jiná, velkolepější, barvitější; ovšem nyní za doby sucha masa vody jest menší, nežli byla v době, kdy Humboldt vracel se z Caciquiara. Přijdu sem zítra fotografovat.

Indián Andrés ukázal mi vzácnost aturskou, patrona, sošku od misionářů ještě pocházející, která v jednom z opuštěných ranch měla jakýsi výklenek. Špinavá, umouněná soška velikosti asi tří stop, pošramocena a bez brady nemohla býti obrazem jiného nežli aturského patrona sv. Jana Nepomuckého; poznalť jsem tak dle železného kruhu kolem hlavy, na němž patrny byly hřeby pět počtem, kdysi hvězdy držící. Podivuhodné setkání se dvou krajanů! Dvanáct set kilometrů rovné čáry od pobřeží a ve vnitrozemí divočin Jižní Ameriky! Uprostřed pralesů! Něco tesknoty vkradlo se mi v srdce, touha po březích Vltavy!

3. ledna. V Periku z četných oslů, mezků a krav, francouzskou společností sem zavezených, zbyl jeden osel a dva mezci, v Átures dvě krávy – ostatek pošel nebo sežrán byl jaguáry. Těchto jest zde dost; včera večer koncertoval nám párek asi nedaleko od chýše, ale zarostlé okolí zradilo mne od lovu. Jak dovedla ubohá ještě zbylá zvířata uhájiti své bídné existence zde, kde jaguárů, už dle stop ode mne za tři dny tu zpozorovaných, taková hojnost, jest mi záhadou.

Nasadili jsme na Manuelinu kanoi malou plachtu a pluli k peřejím zvaným Piapoc (tukan); vítr srazil nám plachtu, div kanoi nepřekotil, a proud vrazil s námi o skalisko, až kanoe nárazem praskla po stranách, kde smůlou a hadry jsem jí spravil; byli jsme v nebezpečí potopiti se. Manuela sotva stačila vodu vybírati, a přece smála se a nejevila žádného strachu. Nebezpečí polooděné Indiánce nebylo ovšem veliké. Domorodec, převrátí-li se mu kanoe, plave vedle, obrátí ji, rozhoupe, aby voda ven částečně se vylila, načež opatrně vleze dovnitř a nyní nohama jako lopatkami vypleská zbytek vody. Opět jsem zastřelil kajmana.

4. ledna. Sbírám a studuji okolí. Severně a na druhém břehu, avšak daleko na obzoru, zvedají se mocné sloupy a mračna dýmu ze savan, patrně Guahiby zapálených.

5. ledna. Bystré oko Manuely spatřilo na druhém břehu dole po toku mnou nepozorovaný dým nad stromovím. Pomocí kukátka uzřel jsem i dvě kanoe na břeh vytažené. Guahibové! Rychle vzal jsem něco dárků, a již plavili jsme se k nim. Nežli přirazili jsme ku břehu, vyvolávala Manuela „gvagvaj, gvagvaj“ (běloch, běloch) a nejspíše ujišťovala Guahiby, že je gvagvaj obdaří četnými dárky. Nedůvěřiví mužové rychle sáhli po svých šípech a kopích ke kmenům stromoví, pod nímž utábořeni kolem ohně seděli, já zatím na povel Manuely na zem z loďky volně sestoupiv, odložil jsem pušku. V pasu měl jsem revolver. Guahibové měli dva psy, kteří neštěkali. Sama Manuela potvrdila mi tuto vlastnost některých psů indiánských, kteří štěkati neumějí, nedovedou. Nejvýš kňučí. „Jsou němí,“ děla mi. – Nade vší pochybnost „němí“ psové vyskytují se v oblasti orinocké, ale jsou vzácností. Snad to dědičnost?

Dle počtu žen odhadl jsem tlupu na pět rodin. Někteří Guahibové, když ostatní podělil jsem solí, udicemi a tabákem, plavili se s námi ku „Praze“. Prohlédli si zavazadla, a slíbivše, že „až najdou šňupavého koření“ (viz dále zvyky Guahibů), přijdou mi s více soudruhy na pomoc, odpluli. Marná byla výmluvnost, slibování mé tlumočnice. Odešli a pochybuji, že vrátí se; krátká ta radost moje, že Guahiby jsme nalezli.

6. ledna. V noci byl jsem na čekané na tapíra na místě zvaném „lamedero“, tj. takém, které má hlínu jílovitou, již tapír rád olizuje, známý to úkaz geofagie u savců a ještě více u ptáků se vyskytující. Do koruny stromů zavěsili jsme naše chinchorra, marně ale čekali jsme na příchod největšího savce jihoamerického.

7. ledna. Sláva! Připravil se Louis Antonio, Indián, tentýž, o němž mi nedávno Manuela vyprávěla, že býval usazen v Átures. Vrátil se od Guahibů vichadských. Jeho neočekávaným příchodem snad brzy osud můj se prospěšně změní! Žije buď zde neb u Guahibů, kde má ženu. Nepochybuji, že Manuela „vdova“ holduje zásadám polyandrie. Louis Antonio vydává se za mestize, v žilách jeho proudí ale snad i tolik černošské co indiánské krve, avšak nemyslím, že by měl jedinou kapku krve bělošské. Zvyků jest více indiánských nežli sambijských, nazývám jej tedy jednoduše Indián Antonio. V jeho kanoi ulovili jsme dnes odpoledne velikou toninu harpunou a dvěma ranami z pušky. Bylo třeba více než dvou hodin, nežli jsme zvíře vytáhli z vody. Harpunou zasažené vleklo nás i s provazem ke kanoi přivázaným rychlostí parníku dolů vlevo vpravo po vodě, až konečně mohli jsme se břehu zachytiti a konec lana kolem žulového skaliska jsme přivázali. Nyní pomalu přitahovali jsme je ku břehu. Kdykoliv přitáhli jsme je pozvolna k sobě ku břehu, šlehlo sebou zvíře tak silně, že lano nám z rukou vyrváno a my byli poraženi do písku. Jako by zbujný kůň nebo vůl splašený z rukou se nám vytrhl.

Konečně dvě rány dobře mířené, zasazené, nýbrž objevil se delfín na povrchu, zeslabily jeho sílu, a my zpocení, bez dechu, já s pícháním v celém těle, vytáhli jsme kořist právě dokonávající na souš. Jedna z kulí prostřelila játra. Přes půlnoc pracoval jsem, podporován Antoniem, bych pro České muzeum zhotovil dobrou kostru. Zajímavý savec tento byl 2.10 m dlouhý.

8. ledna. Zpropadená choroba! Dnes opět musil jsem několikráte vzít silnou dávku opia. Ani Antonio, ani Manuela nechtěli pojísti masa toniny; vházeli jsme je tedy do řeky. Brzo objevili se čtyři hlavy kajmanů, po kořisti se ženoucích, jimž dvěma lebky jsem pošramotil.

9. ledna. Kdy se odtud dostanu? Každý den zdá se mi ztrátou nenahraditelnou. Okolí Perika chudé, nevábivé, čas zde strávený tedy promrhán bez účelu! Noha se mi již zahojila! Počal jsem s fotografováním. Zlezl jsem homolovitý kopec, čtvrt hodiny jižně vzdálený, osamotněle z pláně do výše několik málo set stop (400-600) se zvedající, odkud čarokrásný měl jsem rozhled po krajině. Kopec ten dal osadě jméno Periko, proč, neznámo. Na tři desky učinil jsem snímky velkého panoramatu jak Orinoka, tak horstev systému Mapichi, jehož nejvyšším jest C. Cunavano 1890 metrů zvýši, druhým Sipapo, více vpopředí stojící.

Mapichi větví se tu ve dva směry, z nichž nikde na mapách neudané pohoří táhne se směrem severovýchodním. Dva nejvyšší vrcholy jeho nazval jsem po vzácných svých přátelích vrchy Náprstkovým a Fričovým.

Vylezení na témě Perika stálo mnoho potu. Stráně jeho jsou velmi strmé. Antonio nesl stroj, já třínožku. Slunce již ve mdlém lesku předvečerním ještě dosti zaslepovalo mne, takže čekal jsem chvíli ještě, do pěti hodin, nežli počal jsem se snímky. Kolem zrak můj přehlédl prostoru, velikostí svou rovnou asi jedné desetině Království českého, o níž směle mohl jsem říci, že sotva 500 divochů hostí se klidně plynouti, jen v peřejích viděti bylo pěnu tříštící se vody, na obzoru v modravou mlhu zahalen čněl Sipapo, polooblouk horstva táhl se od východu na jih a pak na západ, sotva znatelně Orinokem proražený.

Nahnědlé barvy krajinka zdála se spíše anglickým parkem nežli tropy jihoamerickými, nebýti těch ztepilých, štíhlých palem, které tu jednotlivě, tu v řadách jako dlouhá sloupoví, nebo v chumáčích zvedaly své ušlechtilé hlavinky povýš ostatní stromovité vegetace. Plochy zakrsalého křoví a travnatých stepí střídaly se velmi malebně s lesíky, ale ráz celkový není nijak podoben bujaré, mohutné přírodě pralesů poblíž břehů přítoků amazonských. Dostatek potůčků a malých lagun udržuje i nyní část vegetace ve svěžesti. Ovšem tato svěžest savan, posetých žulovými balvany, na místech proti slunci nechráněných jest sežehnuta.

10. ledna. Antonio vyzná se dobře ve zdejší krajině, ba stýkával se s plachými Indiány kmene Piaroa. Vyzval jsem jej k cestě k vrchům a k Piaroům, bude-li možno jich nalézti. Manuela zůstala v Periku.

Oba ozbrojeni a opatřeni potravinami odešli jsme kolem osmé hodiny. Velké obtíže činilo nám nesení stroje fotografického, na jehož velikost a nepraktičnost tolikráte byl jsem si již stěžoval. Zpočátku šli jsme směrem jihovýchodním, pak otáčeli jsme se k východu přes vypráhlé prérie, kde stejné množství bylo trávy jako nízkého křoví. Po celé oblasti této roztroušeno bylo množství okulacených balvanů žulových, patrno, že Orinoko několikráte měnilo svá koryta a že kdysi na obzoru našem zvedající se horstva byla vlastními břehy Orinoka předtisíciletého. Snad moře vlny moře terciárního, jejichž dnem jsou nynější Ilanos, sáhaly až sem a zanechaly pozdějšímu Orinoku již připravená koryta, roztříštivše poslední západní svahy horstev guayanských.

Velmi vlnitá půda s četnými pahorky, vyššími i nepatrnými, jak již řečeno, mnoho připomínala na umělý park seskupením stromů, naházenými skalisky, jezírky nebo potoky, kolem kterých okrasně, zdá se, jakoby lidskou rukou nasázeno bylo rostlin ozdobných, hlavně palem. Kdežto v savanách málokterý pták svým nepokojným tělíčkem pestřil monotonii a ještě vzácněji hlásek jeho umlklou přírodu zbavoval několika tónů nejpošmournějších, zde v hájích palmových datel ťukal, drobné ptactvo se škádlilo a malí papouškové z čeledi Conurus v bujnosti hleděli se navzájem překřičeti. Sotva však vkročili jsme, utichlo vše, mnoho se i rozprchlo, houf papoušků, proti našemu příchodu protestujících, vznesl se nad koruny palem a v polooblouku letěl v dáli. Jak chudou byla ale tato krajina hmyzem, ač jinak půvabná svou rozmanitostí, právě při své nehusté vegetaci poskytující volnosti a dostatečného rozhledu – vesměs vlastnosti, které scházejí vlastním pralesům. Hmyz, hlavně motýlové, nejenže pestří, ale i oživují ráz každé krajiny. Zde sotva občas vosu bylo viděti, jenom mouchu slyšel jsem zabzučet. Později teprve moskyti starali se o lesní hudbu.

Kolem malého močálku jdouce, nalezli jsme stopy jaguářice a jednoho mláděte, hned potom zbytky jejich hostiny, ožrané vaquiry, o jejíž střeva klovalo se několik supů s dvěma karikari. V poledne teplota počínala býti nesnesitelnou; slunce pálilo mne do hlavy skrz klobouk i šátek přes hlavu přehozený, takže měl jsem okamžiky, kdy zmocňovala se mne slabá mrákota, zaviněná nejspíše nejen žárem slunečním, nýbrž i následky posledních útoků mé choroby, při kterých ztráta krve bývala dosti značnou. Odpoledne kráčeli jsme již vegetací bohatější; také bylo mi tu popřáno objeviti strom krásy překvapující.

Nevysoký, štíhlý, měl kmen pokrytý květy velikým růžím podobnými; také žhavostí své červeně připomínaly na růže nebo kamélie. Vydávaly vůni těžkou, nerozhodného druhu, částečně po drogách, částečně po jasmínu nebo po růžích. Sám průvodce můj obdivoval se vznešené kráse květů, proti ostatnímu okolí vpravdě královsky vypadajících. Řekl mně též, že vzácné jsou, strom pak že zápachem suchého dřeva, pronikavý výpar vačice velké (Philander) připomínající, proto zván bývá stromem vačicovým (El palo de rabo pelado). Mimo kmen i větve obsypány byly hojnými květy, jejichž korunek průměr přesahoval mnohdy 8-9 centimetrů. Květy připomínaly mi jiný nádherný strom tropické Ameriky, hlavně ve výšinách 1000-3000 stop pobřežní Kordillery venezuelské rostoucí, copé, copey (Clusia rosea), náležely ale mezi Cesalpiniaceae. Fotografoval jsem, později i v líhu preparoval květy okrasného stromu toho, jenom žel, že fotografie byla zničena. Preparát utonul s ostatními při potopení se mé lodice „Tucuso“.

Na svazích malých hřebenů horských, které jsme nyní zlézali, nalézal jsem v bujné již vegetaci pralesů zajímavé orchideje. Byly to hlavně v obrovském množství, většinou ale na balvanech rostoucí Schomburgkia, pak zemní Sobralia liliastrum, více ještě v savanách na březích lesů rostoucí, a epiphytické (na stromech) rozvětvené Stanhopeae, Catasetum, z nichž i tu viděl jsem vzácné Catasetum bungerothi a velmi pěkné, však ne ve značných skupinách velkokališné Cattleya Eldorado*.

Mnohý jiný zajímavý typ vegetace lesní guayansko-orinocké spatřil jsem na našem pochodu a snad bez porozumění kráčel jsem i kolem stromů, které jednou, asi teprve v daleké budoucnosti, důležité budou v lékařství nebo v některém odvětví průmyslovém.

Noclehovali jsme na malé planině; ohněm naším chytla savana a požár táhl se čím dál mohutněji dolů, zachvátil dolejší plató, a až do rána viděli jsme záplavu rudé záře, rozlévající se směrem k Orinoku. Několik malých jelínků**, požárem vyplašených, postřehl jsem dole údolím pádících; několik supů a dravců kroužilo, po kořisti slídíce, nad ohněm. Pak nastala noc, a my usnuli uprostřed tří mocných ohňů spánkem nepokojným, protože pícháni – a v kouři jsme odpočívali – zabloudilými komáry a nuceni často vstávati a oheň živiti.

* Podobná orchideji zvané Cattleya gaskelliana, nyní i v Praze dosti hojně prodávané a p. J. B. i mnou často zasílané

** Cervus humilis

Mapa peřejí atursko-maypurských, jak si ji cestovatel zakreslil do svého deníku

Praha v peřejích (kresba)

Indiáni Piaroas – Peřejemi

11. ledna. V deset hodin můj společník oddělil se, u břehu malého potůčku mne zanechav, aby napřed jda, připravil Indiány z kmene Piaros, kteří blízko tu v několika chýších bydleli, na můj příchod.

Vrátil se za hodinu, doprovázen jsa několika Indiány ozbrojenými foukačkami, luky a šípy. Až na malou zástěrku, z lýčí stromu zhotovenou, úplně nahé postavy byly barvy světle čokoládové, světlejší Guahibů, jako vůbec většina Indiánů jihoamerických, v pralesích neb na horách bydlících, kteří živí se aspoň poněkud vzděláváním půdy, sázením plodin*, jest pleti světlejší než kmeny poříční, přímořské a na llanech obývající. Z Indiánů s Antoniem přišlých pouze dva starší viděli již Evropana – onoho, který před málo lety zařizoval stanici Periko. Indiáni kmene Piaroa, jsouce povahy bázlivé, nedůvěřivé, nejevili chuti zavésti mne do svého „puebla“, o němž – podivno – Antonio sám nevěděl, aniž Indiáni řekli mu, jak by slušelo, označujíce je slovy „pod palmami“. Později zvěděl jsem, že čtyři chatrče jejich jen prozatím byly tu postaveny, hlavní jejich „pueblo“ že daleko v lesích, že zlý démon navštívil je a oni prozatím rozprchlí jsou a roztříštěni v různé rodiny.

Doslov

Naše edice titulu V dálavách světů vychází z předlohy vydavatelství Sixty-Eight Publishers, Corporation (Box 695, Postal Station A, Toronto, Ontario M5W 1G2, Canada), jež nese dataci červen 1983. Knížka u manželů Škvoreckých vyšla jako 139. publikace jejich podniku. Obálku navrhla Barbora Munzarová, autorkou grafické úpravy byla Věra Držmíšková, kresbu v záhlaví nakreslil Ivan Steiger, cena byla stanovena na 10.75 dolarů. Výbor z cestopisů pak uspořádala a k vydání připravila Olga Svejkovská, která čerpala ze dvou zdrojů: z autorovy první tištěné publikace Z cest E. St. Vráze (1898) a pak ze čtyř svazků s jednotným titulem Cesty světem (1900-1904). Materiál měl ve zkratce ukázat „nejen pestrost dobrodružných zážitků cestovatelových, ale i šíři jeho odborných zájmů a množství poznatků a zkušeností, jež předával svým následovatelům, tak i celému českému přírodozpytnému bádání“ (z ediční poznámky). Olga Svejkovská se rozhodla čerpat z původních zdrojů, z prvních vydání. Konstatuje dále v poznámce, že v textech se objevuje proto nejedna „jazyková nevytříbenost a nejednotnost. Avšak právě v těchto nedopatřeních spatřujeme určitý rys originality autora a jeho jazyka, a proto jsme se nikde nesnažili je upravovat, pokud nešlo o zjevnou tiskovou chybu nebo o viditelný tlak zastaralé jazykové normy.“ Podobně jsme se chovali my. Převzali text torontského vydání a opravili zjevné chyby, takto tedy i my respektovali autorův úzus, zejména v psaní cizích slov.

V knize jsou zastoupeny i texty autorovy dcery Vlasty Vrázové z její publikace Život a cesty E. St. Vráze (1937). Z této knihy je přetištěn i text Afrického deníku a Vrázovy verše.

Obrazové přílohy, to je kapitola sama pro sebe. Olga Svejkovská uvádí, že se jedná – kromě dvou kreseb lodí – o reprodukce Vrázových snímků z vydaných knih. My jsme pracovali s jediným výtiskem dostupným v brněnské Moravské zemské knihovně a museli jsme pracovat pouze s těmito zdroji, navíc jen s těmi, které nejsou ve vlastnictví Národního muzea. Knihovně v Brně náleží velký dík za mimořádné zapůjčení titulu právě za účelem digitalizace vybraných fotografií.

M. H.

ENRIQUE STANKO VRÁZ

V DÁLAVÁCH SVĚTŮ

Odpovědný redaktor Michal Huvar

K vydání připravila Jarmila Hamanová

Vydalo nakladatelství Carpe diem

jako svou 217. publikaci

v Brumovicích roku 2012

Vydání čtvrté

www.carpe.cz

Elektronické knihy pro iPad, doplněné filmy, koncertními záznamy, záznamy divadelních představení, rozhovory, autorským čtením, záznamy z archivů, fotografiemi a dalším bohatým multimediálním obsahem, najdete v aplikaci App Storu Carpe Diem Online.

Digitální tituly Carpe diem včetně knih, jež doplňují filmy a koncerty, pro čtečky, tablety a počítače, jakož i fyzické knihy a nosiče, naleznete na http://eshop.carpe.cz.

ISBN 978-80-87631-39-3 (pdf)

ISBN 978-80-87631-40-9 (epub)

ISBN 978-80-7487-200-6 (mobi)

Table of Contents

O knize

O autorovi

Osm let v Africe

AFRICKÝ DENÍK

Z CEST ZÁPADNÍ AFRIKOU

Na hořejším toku Gambie

Mezi Ašanty

Na kanárských ostrovech

NAPŘÍČ ROVNÍKOVOU AMERIKOU

E. St. Vráz píše do Prahy

Na palubě „Bolivaru“

Kanoe „Praha“ a cesta do Urbany

Periko – Opuštěn mužstvem – Guahibové

Indiáni Piaroas – Peřejemi

Doslov