Peter Pišťanek

Dušan Taragel

SEKEROU & NOŽOM

(ukážka)

Elektronická kniha

Text © Peter Pišťanek, Dušan Taragel 1999, 2011

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2011

ISBN 978-80-556-0460-2

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

DUŠAN TARAGEL

TVRDÝ KOREŇ

(DRÁMA)

1. DEJSTVO

1. OBRAZ

Miestnosť, dve okná, stôl a stoličky. Starý Mrdár sedí za stolom s hlavou v dlaniach. Hodiny, zavesené na stene, začnú odbíjať 22.00 hod.

STARÝ MRDÁR: Boha!

Hlava mu ovisne a s tupým buchnutím udrie o stôl.

2. OBRAZ

Vstupuje Ďuro, jeho syn. Keď zbadá otca, ostane stáť s otvorenými ústami a zrúkne:

ĎURO: Ňaňo! Už?!

Starý Mrdár zdvihne hlavu, krvou podliatymi očami pozrie na syna, hlasno zabzdie a povie:

STARÝ MRDÁR: Boha!

Hlava mu opäť s tupým buchnutím udrie o stôl. Zaručí:

STARÝ MRDÁR: Už!

Opona padne.

PETER PIŠŤANEK & DUŠAN TARAGEL

V RODINE

Tóno Nagy s hlasným odgrgnutím odsunie tanier nedojedenej šošovicovej polievky. Ústami plnými chleba povie:

„Boha, nechutí mi, akoby bola skysnutá, či čo!“

Zabzdie a pozoruje svoju ženu, spratávajúcu zo stola. Cíti, ako sa mu do slabín hrnie krv. Už dlho ju nemal. Vždy keď príde domov, buď spí a nedá sa zobudiť, alebo on je taký ukonaný, že zaspí, len čo sa jej dotkne.

„Poď si ľahnúť, som dnes akýsi unavený!“ povie Tóno a už aj sa dvíha zo stoličky.

„Chcela som pozerať televíznu inscenáciu,“ povie žena, pričom však vie, že je zbytočné čokoľvek hovoriť.

„Rob, čo vravím!“ Tóno udrie po stole zovretou dlaňou. „Už aby si bola v posteli!“

Žena sa podvolí. Odloží handru a prejde k posteli. Vyzlečie si blúzku. Tóno sa strhne; už dlho také čosi nevidel. Veď ako inak, roboty vyše hlavy a k tomu ešte tie funkcie na krku.

Tóno si posotí širák do tyla a na dúšok vyzunkne horčičiak piva. So zaťatými zubami sleduje, ako si jeho žena skladá blúzku na stoličku a rozopína podprsenku. Akási žilka na sluche mu začne divo bubnovať. Otvorí ústa a pomedzi deravé i zaplombované zuby nasáva vzduch. Žena už stojí nahá. Tóno záľubne hľadí na jej vycivené bledé telo. Vstane zo stoličky, podíde k nej a chvíľu jej drapľavými rukami chodí po pleciach, po chrbte, po stehnách. Potom ju schytí a sotí do postele. Posteľ zapraská a prehne sa. Žena si udrie hlavu o rám. Bolestivo zjojkne.

„DRŽ HUBU, SPROSTÁ!“ zrúkne Tóno. „DECKÁ POBUDÍŠ!“

Vtisne sa jej medzi stehná, pomáhajúc si rukou. Srdce mu tuho bije. Po čele steká pot. Ukonal sa.

Žena leží, poslušne dvíha nohy. Pozerá na zájdený plafón. Hádam bude treba vymaľovať, pomyslí si. Ale kde vziať peniaze na maliara?

Keby bola zapla televízor, mohla teraz počuť aspoň zvuk televíznej inscenácie. Veľa ráz mala možnosť overiť si, že jej to stačí. Herci sú stále tí istí a dej sa tak či tak odohráva v robote alebo v kuchyni.

Tóno fučí. Čosi si šepká. Žena poslušne znáša jeho vlhký, horúci a kyslý dych. Tóno je na konci. Tvár s vypúlenými, krvou podliatymi očami zloží na ženino plece a v slabinách cíti kŕčovité pošklbávanie.

Žena len na to čaká. S vypätím všetkých síl spod neho vykĺzne. Tóno ju zrobenými rukami kŕčovito drží a na brucho, hruď i krk jej šľahá horúce semeno. Každý výron sprevádza hlasným vzdychom, plným úľavy z ťažkého života, plného práce a verejnoprospešnej činnosti.

Žena si konečne môže natiahnuť nohy. Bolia ju od celodenného postávania pri stroji v robote a od behania po obchodoch. Aj tak nič nezohnala. Nič ani nedostať, tak čo mohla zohnať?

Teraz si zapáli cigaretu, napadne jej pri pohľade na mužovu tvár, vyhladenú od slastnej spokojnosti.

Tóno sa vydýcha, sníme širák a položí ho na nočný stolík. Rukou si otrie čelo, potom vezme škatuľku marsiek a jednu si vloží do úst. Boli časy, keď pripaľoval cigaretu aj žene. Učil ju fajčiť. Videl to v jednom americkom filme. Trikrát bol na ňom v miestnom kine. Tak by chcel žiť. Žena sa však niekoľkokrát vyvracala do postele, a tak teraz Tóno fajčí sám. Občas však dáva najavo svoju nespokojnosť. Ženina upätá nechuť fajčiť v posteli trvalo narúša Tónove romantické predstavy o láske.

Vyfúkne dym, zvalí sa späť na chrbát a voľnou rukou si rozopne košeľu, vlhkú od potu. Robí mu dobre, keď mu studený vzduch ochladzuje mokré chlpy na hrudi, na bruchu a v rozkroku.

Pohľad mu zablúdi na zájdený plafón.

„Zišlo by sa vymaľovať,“ povie naostatok a s rozkošou vtiahne dym. „Zajtra si požičiam rebrík a v sobotu sa do toho pustíme!“

PETER PIŠŤANEK

AKO SA ĎURO OBESIL

Jedného rána Ďuro vstal, pretiahol si údy a započúval sa do každodenných ranných zvukov.

Kdesi pri maštaliach otec hrešili Ďurovho brata Miša:

„Naničhodník akýsi, kedy pokosíš ostatné lány?“

„Otec, nebudem kosiť!“

„Akože, nebudem kosiť?“

„No tak, už nebudem! Kebyže vstúpite do družstva, nemáte žiadnu starosť s kosením! Takto si koste sami!“

„Ty darmožráč! Čo si myslíš, za čo ťa budem kŕmiť? Za tých mizerných dvadsať hektárov, čo si pokosil včera?“

„Majte si ma!“

PLESK! ozvala sa rana.

„Nebite, otec! Zlostný bývam, aj zabijem!“

PLESK! ozvala sa druhá.

„Tu máš, ty odroň, aby ti hlava na stranu nepadala!“

„A tu máte vy, vy starý kokot, aby vám gamby neovísali!“

BUM!

Ďuro si zapchal uši mozoľnatými prstami. Veru nie, už dlhšie to nebude znášať! Radšej sa obesí.

Vhupol do gatí a vyšiel von, že si v stodole kus motúza pohľadá.

„Ľaľa ho!“ volali naňho otec a dvíhali sa z blata. „Kdeže ideš?“

„Obesiť sa! Už nebudem viac počúvať tie večné spory.“

„No, no,“ odtušili otec. „Škoda. Myslel som, že nám so žatvou pomôžeš.“

„Otec, seriem vám na vašu žatvu. Vravím, že sa obesím, tak sa obesím. Len čo nájdem povraz!“

„V stodole visí,“ zamrmlali otec. „Ešte po tvojom bratovi Štefanovi, čo sa bol minulý rok... hádam ťa udrží.“

Starec žmurkli na Ďura: „A čo keby si sa to... až po žatve?“

„Nie, otec, už dnes,“ zaťal sa Ďuro. „Nebudem ďalej čakať!“

„Nuž, rob si, ako myslíš, ja ťa tu nebudem držať. Aspoň mater bude môcť spraviť kaše menej...“ zachytráčili si starý sedliak.

„Čože?“ zháčil sa Ďuro. „Kaša bude dnes?“

Kaša vždy bývala jeho obľúbeným jedlom.

Zadumal sa tuho. Žeby sa až po obede? Nie! Táto vec neznesie odkladu.

„Ibaže by...“ zamyslel sa hlasno.

„No, čo?“ spýtali sa.

„Ibaže by ste vstúpili do družstva!“

V ústach mu vyschlo a s napätím sa zahľadel do otcovej širokej prostej tváre.

„Tak to sa, milý synu, radšej obes!“

Otec sa odvrátili a strmo kráčali k stajniam.

Ďuro sa pevne chytil lievča. Rukou si otrel znoj z čela.

Vošiel do stodoly, kde z krovu visel povraz po jeho obesiv-

ších sa bratoch. Kedysi bol dlhý, jeho koniec visel zo dva metre nad zemou, skrátil sa však stálym odrezávaním viselcov. Ostal len krátky kúsok, hompáľajúci sa pod povalou.

Ďuro si pristavil rebrík, usúkal slučku, vložil do nej hlavu a o chvíľu sa už hompáľal s vyplazeným jazykom.

PETER PIŠŤANEK

O TOM, AKO EMIL HAČÍK

PO PAPULI DOSTAL A AKO

SA ON POTOM POMSTIL

V Čálikovej bola zábava. Už od rána mládenci nože, britvy i sekery brúsili, by sa ukázali pred cudziakmi. Cudziaci sa tiež pripravovali. S predlžujúcimi sa tieňmi tiahli všetci do čálikovského chotára, aby tu v Obecnej besede povykrúcali i vystískali zrobenými rukami každý tú svoju.

Jedným z nich bol aj Emil Hačík, územčistý parobok, čo bol robil na majeri grófa Breckovanského. Jesennou prírodou sa strmo hnal potemnenými chodníkmi. Ruky vyťahané od pluhu sa mu hompáľali pred telom. Podvedome zakášal, akoby stále stúpal jednou nohou do brázdy a druhou na nepoorané. Dlane mal mocné, býčiu šiju naťahoval dopredu. Vyžarovala z neho hrubosť a nepoddajná sila.

Prišiel a zábava bola v plnom prúde. Zočil tu už viac cezpoľných; vykrúcali sa s dievkami, zatiaľ čo miestni postávali v hlúčikoch pri stenách so stvrdnutými tvárami.

„Ťaj, dnes tu bude horúco...“ pousmial sa Emil.

Nebál sa však. Zaraz popýtal do tanca Anču, dcéru bohatého sedliaka Mališa, mocné dievča, robotné ako včela a čistotné ani kôň.

„Neblázni, Emil!“ pošepol mu ukradomky akýsi známy. „Anna je Zamborovou, zle pochodíš!“

Emil vedel, že Zambor, bývalý kaprál u dragúnov, je nebezpečným protivníkom. S úsmevom na tvári Annu vykrúcal a do ucha jej šepkal samé nežné veci.

Pred polnocou rozlietli sa dvere a do sály vošiel sám Zambor, čierny ani cigáň, večne zachmúrený, s jazvou po údere šabľou na líci. Všetko stíchlo a tanečníci sa začali pomaly vytrácať z parketu. Onedlho sa vykrúcal len Emil s Annou, ktorá mu celá bledá ovisla v náruči.

Zambor dlho stál a hľadel na nich; očividne dával Emilovi možnosť odísť, ale Emil nebol z tých, čo by sa báli. Konečne Zambor knísavými krokmi podišiel k tancujúcemu páru. Hrubou žilnatou rukou chytil Annu a privinul ju k sebe.

„Po čo si prišiel?“ prevravel Emil a skrížil si ruky na hrudi.

„Zbiť som ťa prišiel,“ temne preriekol Zambor.

Odsotil Annu tak, že pováľala niekoľko stolov a prebila sklenú výplň na dverách. Priskočil k Emilovi a udrel. V ruke sa mu zaligotali ostré hrany boxera.

„Jáj!“ zrúkol Emil a rukou si prešiel po rozbitej skrvavenej tvári. Vytiahol ligotavú britvu.

Bez slova sa bili. Obchádzali okolo seba ako divé šelmy.

V sále bolo ticho. Tu zrazu ktosi z cezpoľných skričal:

„Chlapi, vari sa dáme biť?!“

Hneď padol skosený úderom. Ktosi stoličkou rozbil lampu. Sála sa pohrúžila do tmy. Zavládlo peklo.

Chlapi sa tuho bili zrobenými rukami, mocnými od pluhu či oprát.

Emil náhle pocítil strašnú bolesť v čele, akoby sa mu tam zaťala sekera. Odkväcol na dlážku.

Predtým ako omdlel, začul Zambora, ako mu vraví:

„Anna bude moje deti rodiť, pamätaj si!“

Nocou ho bezvládneho vliekli domov. Úder motykou ho prizabil.

Dlhé týždne zápasil Emil so smrťou. Už si bola prišla poňho. Jasne ju videl stáť na prahu, ale jeho mocný organizmus odolával.

Zvíjal sa v horúčkach, takých tuhých, že vďaka nemu nemuseli po celú zimu kúriť. Rozbitá hlava počala mu hnisať. Muky ho neopúšťali. Jedného dňa mu už srdce začalo vynechávať, ale vtedy sa mu zazdalo, že vidí Zambora, ako vchádza k nemu a smeje sa svojimi uhrančivými hadími očami, čo boli oklamali Annu Mališovie.

„Ach, tak ty sa už zberáš na onen svet?“ vravel Zambor. „Aká škoda!“

A rozrehotal sa diabolsky.

„Nemýľ sa, Zambor!!!“ zreval Emil a strhol sa. V komôrke nebolo nikoho. Iba cez oblok nakukla zvedavá krava.

Vstal. Šlo to ťažko. Vyšiel na priedomie.

Prežil.

Dlho trvalo, kým Emil zmocnel. Posilňovala ho myšlienka na pomstu. Jedného večera vyliezol na povalu ich deputátnického domčeka a dolu zniesol dlhý predmet zabalený v mastných handrách. Bola to starého otcova pytliacka puška.

Obe hlavne nabil sekaným olovom a s nočnými tôňami kradol sa do Čálikovej.

Šiel popamäti, nenávisť mu zaslepovala zrak. Našiel Zamborov dom. Postavil sa k vysvietenému obloku a hľadel dnu. Za stolom sedeli Zambor, jeho žena Anna a Zamborov otec, starý sedliak s ošľahanou tvárou. V kolíske pri stene spalo Zamborovo dieťa.

Emil odstúpil od okna, namieril flintu a cez mušku hľadel na ľudí, napchávajúcich sa zemiakmi. Zrak mu spočinul na Zamborovi, hrdom a spokojnom hospodárovi s mladou, mocnou ženou a so zdravým dieťaťom.

Zaťal zuby a stisol oba kohútiky naraz.

Sekané olovo rozsekalo celú izbu i troch ľudí za stolom. Kolíska vyzerala ako riečica.

„Čo som to spravil?“ zhrozil sa Emil. Odhodil flintu a utekal preč.

Tej noci zmizol Emil Hačík z povrchu zemského. Niekto vraví, že sa hodil do rozbúrených vĺn Šialenej, iný, že sa dal k zbojníkom. Väčšina je však presvedčená, že si poňho prišiel sám diabol, čo mu bol požičal kus života na vykonanie pomsty.

DUŠAN TARAGEL & PETER PIŠŤANEK

SEKEROU A NOŽOM

Ján sedí v dielni. Slnko pripeká cez okenné tably. Ventilátor nefunguje. Na zemi sa váľajú ohorky a oceľové spony. Ktorýsi z učňov sedí obkročmo na doštiepanej lavici a monotónne búcha kladivom pred seba. Zabáva sa. Ján všetko vníma s mučivou intenzitou. Trpí ako nikto na svete. PRESTAŇ TRIESKAŤ, reku, LEBO TI JA JEDNU TRESNEM! Učeň stíchne, drzo hľadí. Krpatý had v ľudskej kožke.

Ján všetko vidí krivo, predmety akoby uhýbali pred jeho pohľadom. Vlhkou rukou si prejde po čele. Zapáli si. Pritisne čelo k stolu a pomedzi roztiahnuté stehná vypúšťa na zem sliny. Je opitý. Už druhý deň okolo seba šíri zápach rozloženého alkoholu.

Keď je Ján opitý, učni majú po chlebe. Kmitajú ako na vojenčine. Ján ich pozoruje prísnym okom. Večne je nasratý.

Majster mu strhne prémie. Ján reku za čo. Majster reku za to, že si naslopaný v robote. MOHOL BY SOM ŤA AJ POSLAŤ DOMOV A DAŤ TI ABSENCIU, reku. Ján len zatne päste. Mlčí. Keď človek chce, dostane sa k fľaši. Môže poslať učňa von po butilku. Požičia si od židáka Šulca a pošle učňa po pol litra borovičky. NIKOMU NEDÁM OCHUTNAŤ, reku. Dočista sám sa spíja v šatni. Všetci vedia, mlčia. Reku, JÁN MÁ SVETOBÔĽ. CHYTILA HO ŠAJBA, reku. Chlapi sa pousmejú. Močiť chodia do ozrutných traktorových pneumatík, čo pred dielňou slúžia za kvetináče. Do šatne a na záchod sa neodvážia. Len Jánove ťahavé a smutné výkriky svedčia o prázdnej fľaši.

Otvoria sa dvere šatne. Ján vyjde strmým krokom. Tvár sa mu leskne. Má v nej odhodlanie a napätie, získané dlhým zvažovaním. Medzi očami zlostná vráska. Všetci vedia, čo teraz príde. Vopred sa uškŕňajú. Ján ide majstrovi povedať celú pravdu, vykričať, čo si o ňom myslí. VŠETKO MU, reku, POVIEM! Len Ján vie, ako to na svete chodí. Len on vie, na čom je. Jána neogabú. Povie majstrovi všetko, čo si myslí, reku! Kým sa vymoce zo šatne a prejde k východu, zabudne, čo vlastne chcel. BOHA, reku! povie duto a zúfalo. BOHA BOHOVÉHO! Sadne si. Život je ťažký. Len nech príde majster! Ukáže mu, reku! Reku, ČO TY MÁŠ DO MŇA? ČO MA STÁLE JEBEŠ? Keby nemali jeho, Jána, tak nemá kto robiť!

Majster sa však neukáže. Behá po družstve s akousi komisiou.

V lúči svetla poletuje prach a mucha. Mucha sadne Jánovi na vyholený zátylok. IDEŠ, reku?! Ján sa zaženie a zhodí kastról s Gunduličovou kapustou.

JÁJ, reku, EŠTEŽE SA CELÁ NEVYSYPALA, povie Gundulič zbabelo a vychytí sa ratovať kapustu.

Ján cíti, že by mal odísť preč. Je im tu za šaša. Aj tej potvore doma. Ona za všetko môže. Je ako rakovina. Zažerie sa a cicia.

KEDY, reku, KONEČNE VYHODÍŠ TIE SVOJE BUBNY Z LETNEJ KUCHYNE? HÁDAM SI, reku, NEMYSLÍŠ, ŽE NA NICH EŠTE BUDEŠ VYHRÁVAŤ PO ZÁBAVÁCH? Stále doňho takto.

Aj včera. Vošiel doňho jed. UŽ MÁM TOHO DOSŤ, reku! zvolal. Zobral sa a šiel piť. Najprv v krčme a potom u kamaráta v pivnici. Ján málokedy takto. Je poctivým otcom rodiny. V nedeľu chodí s deťmi a s Annou na prechádzky. O všetko sa stará. Robí ako kôň. Odrieka si. A ona takto! Ján sa roztrasie od hnevu. Za päť rokov, čo sú spolu, stučnela ani sviňa. Ošpatnela. Len na riti vysedáva a kňučí. Hlúpa je!

Iným mužom ženy porobia kadečo. Bratanec Karol má tiež ženu. Ani jej nemusí povedať. Len pozrie, a jeho žena vie, čo muž chce. Keď si privedie kamarátov, tak ani nemukne. Alebo sa s nimi pekne zhovára. Zato Anna? Chodí a mindžuje. KEDY UŽ KONEČNE VYPADNÚ TÍ ODRONI, reku, ČO SI SI ICH PRIVIEDOL?!

Zničila mu život. Načo si ju bral? Mohol ísť robiť do mesta. Chodil by za kurvami, a keby toho už mal dosť, tak by si zobral dáku mestskú paničku. Taká by veru ocenila jeho námahu. Mal by aj auto. Takto má len to, čo vyserie. JA JEJ ANCIÁŠA, reku! Zo života nemá nič!

Ján vstane a vyjde von. IDEM NA OBED, reku! NA PIVO S BOROVIČKOU. Aj s dvoma. Nemám na to, reku?! Zo Šulcovej stovky ostalo ešte päťdesiat korún.

Anna nie je zlá žena. Päť rokov manželstva ju naučilo. Deti chodia v čistom, najedené, pekne zdravia. Anna vyperie, navarí, udržuje domácnosť. Ráno chodí nakupovať. Nerobí nikde. Ján zarobí dosť. Kým ho nepochytí šajba, robí ako strhaný. Berie si nadčasy, celé dni trávi v dielni. Domov sa príde navečerať a zasa sa náhli späť. Je cítiť olejom, prachom a potom. Domov sa vráti k polnoci. Iba sa vyzuje a v montérkach sa zloží na diván v kuchyni. Ráno ho už niet.

Keď ho Anna spoznala, mala dvadsaťpäť rokov. OSTALA SI, reku, NA OCOT, vravievala matka. Raz to teda muselo prísť. Začal ju prepadávať panický strach, že ostane starou dievkou ako teta Elena. Všetky kamarátky sa povydávali. S pýchou rozvážali vrieskajúce uzlíky. Hore a dole a späť. Anna sa už nemohla pozerať, usmievať. Teta Elena má zajačí pysk. Anna nie.

V tom čase bola nenápadnou dievčinou strednej postavy. Nebola ako iné. Nefajčila a nepila. Protivilo sa jej. Obliekala sa pekne, ale nie výstredne. Bola taká nenápadná, že aj keby sa za bieleho dňa postavila na ulici na hlavu, nebol by si ju nikto všimol.

Bola opatrná. Sestry, hlupane, si dali porobiť deti a v osemnástich už boli povydávané. Anna mala iné plány. Bola najmladšia, zato najrozumnejšia. Ona tak nedopadne. Dá si pozor. Svojho muža si starostlivo vyberie. Anna nie je nijaký vetroplach.

Keď sa začali nosiť sukne do zvona, Anne sa táto nová móda vôbec nepáčila. Radšej chodila v sukni klasického strihu. Potom sa jej zrazu zvonové sukne začali páčiť. Všetky kamarátky ich nosili. Anna sa však bála, že bude v takej sukni vyzerať smiešne. Dennodenne si obzerala v zrkadle nohy a usilovala sa predstaviť si, ako by vyzerala vo zvonovej sukni. Potom sa rozhodla. Dá si ušiť zvonovú sukňu. Keď si ju po prvý raz obliekla a vyšla von, mala pocit, že sa na ňu pozerá celá ulica. S červenou tvárou a ušami sa prechádzala po dedine. Odrazu si uvedomila, že ani jedna žena okrem nej nemá zvonovú sukňu. Zvonové sukne medzičasom vyšli z módy. Nahradili ich iné.

Annu skoro roztrhlo a tak to bolo so všetkým. Topánky, vlasy, kabelky. Vždy po takomto zistení prišla domov s fialovou tvárou. Trieskala dverami a papuľovala svojim rodičom, ktorí sedeli v kuchyni a nič nechápali.

OSTALA SI, reku, NA OCOT, opakovala jej matka trikrát denne. Anna si toľko vyberala a toľko si dávala pozor, že naraz mala dvadsaťpäť rokov a muža nikde. Musí sa vydať, ale ako?

Začala chodiť na zábavy. Dovtedy nechodila; radšej sedela doma a pozerala televízor. Čo by už ona robila na takej zábave? Inde však muža zohnať nemohla. V textilke, kde robila, boli samé ženy. Tých pár chlapov už bolo rozchytaných. Sama sa bála do mesta. Reku, NIEKTO ŤA TAM ZBALÍ, NABÚCHA A NECHÁ TAK, vravievali jej kamarátky v robote a výhražne pritom dvíhali obočie. Ony o tom vedia svoje, porozprávajú Anne.

Niežeby sa o ňu chlapi nezaujímali, ale o takých ona nestála. Chcela solídnu známosť. Nemusí to byť krásavec, len nech je to chlap, ako sa patrí. Ako má vyzerať ozajstný chlap, nevedela. Vedela však, ako nemá vyzerať. Čím viac sa však približovala k tridsiatke, tým viac zľavovala.

V lete na zábave spoznala Jána. Hral tam so svojou kapelou do tanca.

V sále bolo horúco, oči štípali od cigariet. Výrastkovia pokrikovali a hlučne sa rehotali. Hluk vrážal do hlavy ako pumpa. Anne bolo z toho všetkého zle. Bola tam s kamarátkou. Sedeli za stolom a počúvali chválenkárske reči opitého kolegu z roboty. Nasilu sa smiala. Odrazu zaznel chrapľavý rehot. Bubeníkovi spadol činel. Anna pozrela tým smerom. Bubeník bol mocný chlap. Pod pazuchami mal fľaky od potu. Stolička sa pod ním prehýbala. Čosi jej povedalo, že je ešte slobodný. Ani mladý, ani starý. Anna mala pocit, že z videnia ho pozná. Nebol žiadnym krásavcom, ale bol to kus chlapa. Okolo pása sa mu už začala robiť tuková pneumatika. Bol vážny. Anna si povedala, že bubeník sa jej páči. Teraz, alebo nikdy.

Opitý kolega ju vyzval do tanca. Oči mal lesklé, z úst mu páchlo. Anna ho vymanévrovala pred pódium s muzikantmi. Hrali modernú. Opitý kolega sa začal smiešne natriasať. Doma má ženu a deti, a tu takto.

Anna nevedela, ako upútať bubeníkovu pozornosť. Tvárila sa strašne unudene a bezmocne. V tvári mala výraz, ktorý navôkol oznamoval, že potrebuje ochrancu. Niekoho, kto by ju vytiahol z tejto šlamastiky. Najlepšie dáky poriadny chlap. Občas pozrela po bubeníkovi. Nič. Nevnímal jej signály. Len sedel, bubnoval a zízal kamsi do prázdna.

Kolega sa začal na Annu tlačiť. Ceril sa a ukazoval žlté zuby. Svetlá blikali. Anna opäť pozrela na bubeníka. Teraz! Ján zachytil jej pohľad. Anna sa rýchlo odvrátila. Keď hudba dohrala, šla si sadnúť na svoje miesto.

Sedela vystretá a usilovala sa baviť s kamarátkou o rôznych nezmysloch. Spolu sa smiali na slizkých vtipoch opitého kolegu. Občas zvážnela a dlhým, neprítomným pohľadom sa zadívala smerom k stolu, za ktorým sedeli muzikanti. Zaregistrovala, že Ján sa na ňu tiež občas pozerá. Tvárila sa, že o tom nevie.

Opitý kolega začal rozprávať, ako súloží so svojou ženou. Spomínal samé veselé príhody. Ako raz súložili na zájazde v spoločnej izbe, ako v lese, ako vo vani. Ako u svokra pri televízore.

Anna z toho rozumela iba niečomu. Bola ešte pannou. Smiala sa vtedy, keď sa smiala kamarátka. Odchovaná televíziou a rečami kamarátok mala akú-takú predstavu o sexuálnom styku. Muž a žena sa vyzlečú. Muž si ľahne na ženu a vloží do nej svoje prirodzenie. Potom sa celý trasie. Onedlho sa odbaví. Musia si dávať pozor. Niektoré ženy to majú rady, iné nie. Po prvý raz to bolí. Správny chlap to potrebuje pravidelne a každý deň.

Z kolegových rečí prišlo Anne nevoľno. Hudba opäť začala hrať. Kamarátka niekam zmizla a kolega unavene zaspal za stolom. Hrali ľudovky. Po Annu prišiel nejaký vojak. Bol opitý a mal poďobanú tvár. Zavesil sa na Annu a spolu sa vláčili hore-dolu po sále. Ustavične čosi mlel. Bolo mu rozumieť každé piate slovo. Ja... přijel dévéťák... opravdovou lásku... teďkom... cos ustřihla mu šňůru ... chovají prase... malá vesnice... přistěhovat...

Anna pozrela na muzikantov. Ján na ňu vyvaľoval oči spoza bicích. Keď sa im stretli pohľady, znervóznel a trhlo v ňom. Ešte žiadna žena naňho takto. Z trojštvrťového rytmu prešiel do dvojštvrťového a vzápätí do deväťosminového. Celý sa roz-triasol. Ruky a nohy ho prestali poslúchať. Pesnička, ktorú hrali, sa rozsypala a zmizla v zaskočenom kvílení a chrochtaní ostatných nástrojov. Muzikanti sa usilovali zachrániť, čo sa dá. Každý začal hrať tú najkrajšiu pieseň, čo poznal.

Nebolo to už ani do tanca, ani na počúvanie. Tí, čo stáli s ovisnutými údmi a vyjavene počúvali, prekážali tým, čo tancovali; tanečníci zasa svojimi zmätenými pohybmi rušili a rozptyľovali tých, čo počúvali. Niektorí ani nepočúvali, ani netancovali. Zúfalo skučali a inštinktívne sa tlačili k východu.

V sále vzniklo napätie. Zarinčalo rozbité sklo. Ktosi vypol a potom zasa zapol svetlo. Ján sa spamätal a opäť začal hrať valčík. Uprene pozeral na Annu a mocným romantickým hlasom sa rozospieval: Och, láska... bez teba nemôžem žiť... možno ťa raz nájdem... na priedomí, v lese či niekde inde... ó, láska! Do toho rázne bubnoval, aby sa muzikanti mali čoho chytiť.

Cez prestávku prišiel Ján za Annou. Ich rozhovor bol ťažkopádny a plný zámlk. Obaja si to vysvetľovali tým, že láska im zväzuje jazyky.

Vysvitlo, že Ján je zo susednej dediny. Je slobodný, má dávno po vojenčine a robí údržbára v strojno-traktorovej stanici. S kapelou si privyrába na svadbách a na zábavách po okolitých dedinách. Baví ho to.

Ján sa spýtal Anny, či by v sobotu neprišla k nim na zábavu. Zatancovali by si a tak. Anna súhlasila. Zblízka nebol Ján až taký príťažlivý, ale bol to kus chlapa. Skúsiť to môže.

Tak začali spolu chodiť. Ján vždy po práci utekal domov, vydrhol sa vo vani, oholil a vyobliekal a utekal na autobus, ktorým sa odviezol do susednej dediny.

Až po plotovú bránku ho vyprevádzali matka a otec. Kývali mu. Boli šťastní, že si našiel dievča. Veď už bol najvyšší čas.

Ján bol tiež šťastný. Našiel si dievča! Anna sa mu od začiatku páčila. Taká nenápadná. Žiadna fiflena, horenoska. Rozumná!

Vezie sa v autobuse a premýšľa. Koľko sa len natrápil. Jeho priatelia a rovesníci boli už dávno ženatí, a on stále nič. A veď nie je kalika! Do roboty ani drak! Je síce trochu ťažkopádny, to je pravda, ani vyjadrovať sa nevie tak ako iní, ale veď to nie je až taká chyba! Aj peniaze má! Zarobil si hraním!

Matka mu trikrát za deň hovorila: JANKO, A KEDY SI NÁJDEŠ DÁKE DIEVČA, reku? INÍ UŽ DÁVNO, A TY STÁLE NIČ, reku. V očiach mala slzy, v ruke žmolila vreckovku.

Ján vždy znervóznel, najedoval sa. MAMO, ČO FURT OTRAVUJETE, ČO TU PIZÚKATE, HÁ? reku. ČO MA PO OSTATNÝCH? VEĎ PRÍDE AJ MÔJ ČAS! reku. TAKÚ SI PRIVEDIEM, ŽE VŠETCI BUDÚ POZERAŤ! reku. Toto vravel, no v kútiku duše pochyboval. Matka sa vždy rozplakala. Vybehla do záhrady, aby nažalovala otcovi, ktorý sa hrabal v šaláte a v mrkve.

Večer, keď už Ján ležal v posteli, potme k nemu prišiel otec a položil mu na plece svoju ťažkú ruku. JANKO, reku, TAKTO NEMÔŽEŠ NA MATKU. CHCE TI LEN DOBRE. ZOŽIERA SA PRE TEBA, reku. NÁJDI SI UŽ DÁKE DIEVČA, reku. UROBÍŠ NÁM RADOSŤ, reku.

Jánovi bolo do plaču. Nájdi si, nájdi si! Ako si má nájsť? Žiadna ho nechce. Začne dačo rozprávať a už sa mu každá smeje. On, Ján, nie je vtipný. Jožo z dielne je vtipný a má každú, na ktorú len pozrie. Aj židák Šulc. Ján je, naopak, vážny. Nemá rád srandičky. Má rád jednoduché a zrozumiteľné veci. Žiadne rečičky, slovíčka. To nie je preňho!

Za oblokmi autobusu ubiehajú lány polí. Kukurica, pšenica, žito. Ján si ich spokojne prezerá. Vždy keď ide za svojím dievčaťom, je spokojný. Plný sebadôvery. Má dievča! Nebudú si už naňho ukazovať prstom! Nebude už terčom posmeškov v dielni!

Autobus vošiel do dediny. Ján vystúpil a ponáhľal sa pred textilku. Tu počkal Annu, ako vždy. Potom sa spolu prechádzali.

Dedina bola dlhá. Ján rozprával Anne svoje príhody z vojenčiny a z práce. V skutočnosti neboli jeho príhodami. Ján ich počul od svojich kamarátov a zdali sa mu smiešne. Vystupoval v nich ako svetaskúsený človek, ktorého nič nerozhádže a ktorý pre zábavu iných rád vyparatí dáke drobné huncútstvo.

Anna jeho príhodám nerozumela, ale tvárila sa, že ju nesmierne zabávajú a že hlce každé Jánovo slovo. Občas zastala a zasnene sa zahľadela kamsi do diaľky. Pohodila vlasmi a krátko sa zasmiala. Cítila sa byť romantická. Položila Jánovi nejakú otázku, potom odrazu zvážnela a v očiach sa jej zaleskli slzy.

Ján bol z toho celý zmätený. Nevedel, čo má robiť. Zabudol, o čom rozprával. V hrdle mu vyschlo. Zhrbil sa, dlane sa mu potili.

Potom začali chodiť k Anne domov. Jej rodičia brali Jána ako ďalšieho zaťa do rodiny. Sedeli spolu v kuchyni za stolom. Annin otec zvyčajne vytiahol fľašu vína alebo páleného. Rozprávali, čo a ako. Potom sa presunuli do obývačky a zapli televízor. Stará štrikovala a starý v okamihu zaspal v kresle. Občas sa strhol a niečo vykríkol. Boli to výkriky starého, unaveného človeka. Dakedy zasa rozprával zo sna. Ján mal pocit, že starý sa rozpráva s ním, a preto sa mu usiloval vždy slušne a rozumne odpovedať.

Potom Ján pozrel na hodinky a vychytil sa na posledný autobus domov. Anna ho šla odprevadiť. Zdĺhavo sa lúčili pred bránkou. Ján sa triasol, aby mu neušiel autobus, Anna zasa chcela dopozerať inscenáciu.

Neskôr predstavil Ján Annu aj svojim rodičom. Boli spokojní. Anna nebola žiadna fiflena. Bola to rozumná, praktická žena. Rozumela sa domácnosti. Bola čistotná. Netárala dve na tri. Rada pomohla. Nemyslela na ledačiny.

Table of Contents

Titulná strana

TVRDÝ KOREŇ

V RODINE

AKO SA ĎURO OBESIL

O TOM, AKO EMIL HAČÍK PO PAPULI DOSTAL A AKO SA ON POTOM POMSTIL

SEKEROU A NOŽOM