Kathy Reichs

OSUDNÁ CESTA

Z angličtiny preložil Patrik Roľko

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Temperance Brennan, L. P. 2001

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2012

Translation © Patrik Roľko 2012

ISBN 978-80-556-0798-6

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Venované

Kerry Elisabeth Reichsovej, J. D., M. P. P.,

Duke University, ročník 2000

Courtney Anne Reichsovej, B. A.,

University of Georgia, ročník 2000

a

Brendanovi Christopherovi Reichsovi, B. A. (cumlaude),

Wake Forest University, ročník 2000

s takou hrdosťou, až mi praskajú gombíky.

Juchú!!!

1

Uprene som hľadela na ženu, ktorá preletela pomedzi stromy. Hlavu mala natiahnutú dopredu, bradu zdvihnutú, rozpažené ruky mieriace dozadu ako tá drobná bohyňa z chrómu na kapote rolls-roycea. Ibaže žena na strome bola nahá a jej telo sa končilo v páse. Neživý trup väznili zakrvavené listy a konáre.

Preniesla som pohľad na zem a rozhliadla sa navôkol. Okrem úzkej cesty vysypanej štrkom, kde som zaparkovala, všade len hustý les. Väčšinou samé borovice, kde-tu zopár listnatých stromov s korunami pripomínajúcimi pohrebné vence ohlasovalo definitívny koniec leta, ich lístie hýrilo všetkými možnými odtieňmi červenej, oranžovej a žltej farby.

Hoci v Charlotte vládlo teplo, v tejto nadmorskej výške bolo počasie na začiatku októbra príjemné. Čoskoro sa však ochladí. Vzala som si vetrovku zo zadného sedadla a chvíľu som iba nehybne stála a načúvala.

Vtáčí spev. Vietor. Cupot akéhosi zvieratka. Potom kdesi v diaľke jeden muž zavolal na druhého. Tlmená odpoveď.

Uviazala som si vetrovku okolo pása, zamkla auto a vykročila za hlasmi, pod nohami mi šuchotalo opadané lístie a ihličie.

Prešla som asi desať metrov, keď som uvidela sediaceho muža, opretého o kameň obrastený machom, kolená mal pritisnuté k hrudi a pri boku notebook. Chýbali mu obidve ruky a z ľavej sluchy mu trčal malý porcelánový džbánik.

Na počítači ležala tvár, zuby stiahnuté ortodontickými drôtikmi, jedno obočie prepichnuté jemným zlatým krúžkom. Oči mala otvorené, zrenice rozšírené, čo jej dodávalo výraz náhleho úľaku. Pocítila som chvenie pod jazykom a rýchlo som sa pobrala ďalej.

Po niekoľkých metroch som uvidela nohu, chodidlo ešte vo vibramke. Končatina bola odtrhnutá od bedrovej kosti, a hneď mi napadlo, či nepatrí k tomu trupu z rolls-roycea.

Za nohou ležali bok po boku dvaja muži s pevne zapnutými bezpečnostnými pásmi, z hrdiel im vyrastali červené kvety. Jeden mal skrížené nohy, ako keby si čítal časopis.

Hrúžila som sa čoraz hlbšie do lesa, chvíľami som počula nesúvislý pokrik, čo ku mne doniesol vrtošivý vietor. Rozhŕňala som konáre, preliezala kamene a popadané kmene, predierajúc sa stále ďalej.

Medzi stromami bola porozhadzovaná batožina a kusy plechu. Väčšina kufrov sa pri dopade na zem rozbila a vyvrhla svoj obsah v nesúvislých zhlukoch. Šatstvo, kulmy a elektrické holiace strojčeky boli pomiešané s téglikmi s krémom na ruky, šampónmi, fľaštičkami s vodou po holení a voňavkami. Z malého príručného kufríka sa vyvalili stovky nakradnutých hotelových toaletných potrieb. Pach kozmetických výrobkov a leteckého benzínu sa miešal s vôňou borovíc a sviežeho horského vzduchu. A z diaľky sa prikrádal pach dymu.

Postupovala som roklinou z oboch strán lemovanou strmými svahmi. Hustý porast do nej prepúšťal iba drobné škvrny slnečného svetla. V tieni bolo chladno, ale ja som mala vlasy mokré od potu a prepotené oblečenie sa mi lepilo na kožu. Potkla som sa o akýsi ruksak a letela strmhlav dopredu, pritom som si roztrhla rukáv o špicatý konár rozfaklený padajúcimi troskami.

Chvíľu som zostala ležať na zemi, ruky sa mi triasli a dýchala som nepravidelne a trhane. Hoci som bola naučená nedávať najavo emócie, cítila som, ako sa vo mne prebúdza zúfalstvo. Toľko smrti! Dobrý Bože, koľko bude ešte mŕtvych?

Zatvorila som oči a sústredila sa na ďalší krok. Potom som sa prinútila vstať.

Trvalo mi celú večnosť, kým som prekročila hnijúci kmeň, obišla skupinu rododendronových kríkov a s pocitom, že vzdialené hlasy sa nijako nepribližujú, som zastala, aby som sa zorientovala. Tlmené kvílenie sirény mi oznamovalo, že záchranná operácia sa začína kdesi za hrebeňom hory na východe.

Tadiaľto vedie cesta k pokynom, Brennanová.

Ibaže nebol čas klásť otázky. Tí, ktorí prví zareagujú na leteckú či inú katastrofu, to zvyčajne myslia dobre, ale málokto sa vie skutočne vyrovnať s hromadnými smrteľnými nehodami. Bola som práve na ceste zo Charlotte do Knoxville, a už som sa blížila k štátnej hranici, keď ma telefonicky požiadali, aby som sa čo najrýchlejšie dostavila na miesto havárie. Vrátila som sa po I-40, potom som zahla na juh smerom k Waynesville, odtiaľ som pokračovala na západ cez Bryson City, malé severokarolínske mestečko vzdialené zhruba dvestoosemdesiat západne od Charlotte, osemdesiat kilometrov východne od Tennessee a osemdesiat severne od Georgie. Po asfaltovej okresnej ceste som sa dostala až na miesto, kde sa končila údržba štátneho dopravného podniku, a pokračovala som ďalej po štrku k lesnej ceste, čo sa kľukatila po svahu až k vrcholu hory.

Napriek presným inštrukciám, podľa ktorých som sa riadila celou cestou, som mala nejasné tušenie, že existuje aj lepšia trasa, azda zvážnica, ktorú používajú drevorubači pri ťažbe a ktorá by ma zaviedla bližšie k susednému údoliu. Uvažovala som, či sa nemám vrátiť k autu, ale nakoniec som sa rozhodla predsa len ísť ďalej. Tí, čo sú už na mieste, majú možno za sebou rovnakú pešiu túru nehostinným terénom ako ja. Lesná cesta akoby odtiaľ, kde som nechala auto, už ďalej neviedla.

Po vyčerpávajúcom výstupe hore svahom som sa chytila kmeňa duglasky, mocne som sa zaprela nohou do zeme a vyhupla na hrebeň. Narovnala som sa a v tej chvíli sa môj pohľad stretol s očami bábiky známej ako handrová Anička. Visela dolu hlavou, šatočky mala zapletené do spodných vetví jedle.

Hlavou mi preblesla podoba handrovej bábiky mojej dcéry a podvedome som sa k nej načiahla.

Stop!

Spustila som ruku k boku s vedomím, že skôr než sa akýkoľvek predmet odstráni z miesta nehody, musí sa podrobne zmapovať a zaznamenať jeho poloha. Až potom si môže niekto robiť nárok na smutnú spomienku.

Zo svojho stanovišťa na hrebeni som mala dobrý výhľad na zjavne hlavné dejisko katastrofy. Videla som motor, spolovice zaborený do hliny a trosiek, a čosi, čo vyzeralo ako zvyšky vztlakových klapiek z krídla. Časť trupu ležiaceho na zemi so strhnutým spodným plášťom pripomínala ilustráciu z inštruktážnej príručky pre stavbu leteckých modelov. Cez okná som videla sedadlá, niektoré dosiaľ obsadené, ale väčšinou prázdne.

Časti vraku a kusy mŕtvych tiel pokrývali krajinu ako odpadky vyhodené na skládku. Z miesta, kde som stála, vyzerali tie ľudské torzá potiahnuté pokožkou na pozadí lesnej pôdy, vyvrhnutých vnútorností a obhorených zvyškov lietadla žiarivo biele. Rôzne predmety viseli zo stromov alebo boli zapletené do lístia a do konárov. Zdrapy látok. Drôty. Kusy plechu. Izolácia. Tvarovaný plast.

Miestni už dorazili, zaisťovali miesto nehody a hľadali tých, čo možno prežili. Niektorí pátrali medzi stromami, iní naťahovali pásku okolo terénu pokrytého troskami. Mali na sebe žlté bundy s nápisom Úrad šerifa okresu Swain na chrbte. Ale našli sa aj takí, čo sa iba bezcieľne potulovali medzi tou spúšťou či postávali v hlúčikoch, fajčili, debatovali, alebo iba mlčky zízali do prázdna.

O kus ďalej som medzi stromami zachytila záblesky červených, modrých a žltých svetiel označujúcich prístupovú trasu, ktorú sa mi nepodarilo nájsť. V duchu som videla policajné autá, hasičské striekačky, záchranárske dodávky, sanitky a vozidlá občianskych dobrovoľníkov, ktoré ju zablokujú až do zajtrajšieho rána.

Vietor sa otočil, pach dymu zosilnel. Obrátila som sa a uvidela tenkú čiernu stužku, čo sa vlnila k oblohe za najbližším hrebeňom. Stiahlo mi žalúdok, lebo som už bola dosť blízko, aby som zachytila aj iný zápach miešajúci sa s ostrým, štipľavým pachom dymu.

Keďže som forenzná antropologička, náplňou mojej práce je vyšetrovať násilné smrti. Skúmala som už stovky obetí požiarov pre koronerov a súdnych lekárov a pach zuhoľnateného mäsa je mi dôverne známy. Za susedným kopcom horeli ľudia.

Sťažka som preglgla a znovu sa sústredila na záchrannú akciu. Niektorí z tých, ktorí do tejto chvíle nejavili nijaké známky aktivity, teraz prechádzali miestom katastrofy. Sledovala som, ako sa jeden zo šerifových zástupcov skláňa a skúma trosky pri svojich nohách. Keď sa narovnal, v ľavej ruke sa mu trblietal akýsi predmet. Ďalší zástupca šerifa začal znášať menšie trosky na kopu.

„Doriti!“

Okamžite som sa rozbehla dolu a, pridŕžajúc sa podrastu, kľučkovala som medzi stromami a balvanmi, aby som nestratila rovnováhu. Na prudkom svahu stačilo malé potknutie, a hneď by som letela strmhlav dolu.

Desať metrov od úpätia som stúpila na kus plechu, ktorý so mnou skĺzol a vyhodil ma do vzduchu ako snoubordistu na veľkej rampe. Pristála som tvrdo a začala sa sčasti kotúľať a sčasti šmýkať dolu svahom, pričom som so sebou strhla lavínu drobných kameňov, vetvičiek, listov a borovicových šišiek.

Snažila som sa niečoho zachytiť, aby som zastavila svoj pád, pričom som si odrela dlane a polámala nechty, až som ľavou rukou konečne narazila na niečo pevné a mocne som to zovrela v prstoch. Zápästím, ktoré v tej sekunde prevzalo hmotnosť celého môjho tela a zastavilo neodvratný pád, mi bolestivo šklblo.

Chvíľu som tam visela, potom som sa prevalila na bok, pritiahla sa obidvoma rukami a s námahou sa posadila. Bez toho, aby som sa pustila, zdvihla som zrak a pozrela sa, čomu vďačím za záchranu.

Predmet, ktorého som sa držala ako kliešť, bola dlhá železná tyč zarazená medzi kameňmi pri mojom boku a siahajúca ku kýpťu stromu asi meter nado mnou. Zaprela som sa nohami, skúšajúc, či sa nezošmyknem, a opatrne som sa postavila. Utrela som si krvácajúce dlane do nohavíc, znovu som si uviazala bundu okolo pása a pokračovala dolu na rovný terén.

Na úpätí svahu som pridala do kroku. Rozhodne som nemohla povedať, že mám pevnú pôdu pod nohami, ale aspoň gravitácia bola už teraz na mojej strane. Keď som prišla až k vyznačenému územiu, nadvihla som pásku a podliezla ju.

„Moment, slečna. Nie tak zhurta.“

Zastavila som sa a obrátila za hlasom. Muž, ktorý prehovoril, mal na sebe bundu úradu okresného šerifa zo Swain.

„Som tu s DMORT.“

„Čo je, dopekla, DMORT?“

„Je tu šerif?“

„Kto sa pýta?“ Zástupca šerifa sa tváril prísne a odmerane, ústa zovreté do tvrdej, neúprosnej tenkej čiary. Oranžovú loveckú čiapku mal stiahnutú hlboko do čela.

„Doktorka Temperance Brennanová.“

„Tu žiadneho doktora nepotrebujeme.“

„Budem identifikovať obete.“

„Máte preukaz?“

Pri hromadných nešťastiach má každý vládny úrad na starosti konkrétnu činnosť, za ktorú plne zodpovedá. Úrad pohotovostnej pripravenosti OEP riadi a vedie Národný zdravotnícky systém pre katastrofy NDMS, ktorý zabezpečuje lekársku pomoc, identifikáciu obetí a služby márnice v prípade akejkoľvek nehody s hromadným úmrtím.

V rámci svojho poslania NDMS vytvoril dva systémy – Operačný tím pre márnice pri katastrofách DMORT a Tím zdravotníckej pomoci pri katastrofách DMAT. Pri oficiálne vyhlásených hromadných nešťastiach sa DMAT stará o potreby živých, zatiaľ čo DMORT sa zaoberá mŕtvymi.

Vytiahla som legitimáciu NDMS a ukázala mu ju.

Zástupca si prezrel kartičku a naklonil hlavu smerom k rozpadnutému trupu lietadla.

„Šerif je s veliteľmi hasičov.“ Hlas sa mu zlomil. Prešiel si dlaňou cez ústa. Potom sklopil oči a odišiel. Očividne bol v rozpakoch z toho, že dal najavo svoje emócie.

Jeho správanie ma neprekvapilo. Ani tí najtvrdší a najschopnejší policajti a záchranári, bez ohľadu na ich drsný výcvik či skúsenosti, nikdy nie sú psychologicky pripravení na svoju prvú veľkú akciu.

Veľké akcie. Presne tak členovia Národnej rady pre bezpečnosť dopravy hovorievali podobným haváriám. Nebola som si istá, podľa čoho sa tragické nešťastie kvalifikuje ako veľká akcia, ale na niekoľkých som už pracovala a jedno som vedela určite: vždy to bola hrôza. Takisto som na to nebola nikdy pripravená, preto som jeho mučivej úzkosti veľmi dobre rozumela. Len som sa už naučila nedávať ju najavo.

Keď som sa predierala k trupu lietadla, prešla som okolo ďalšieho zástupcu šerifa, ktorý práve zakrýval telo.

„Dajte to preč!“ prikázala som mu.

„Čože?“

„Ničím ich nezakrývajte.“

„A vy ste kto?“

Znova som vytiahla preukaz.

„Ale tie telá tu ležia len tak.“ Jeho hlas znel bezvýrazne ako počítačová nahrávka.

„Všetko musí zostať na mieste.“

„Musíme niečo urobiť. Stmieva sa. Medvede zavetria tie...“ zasekol sa, hľadajúc vhodné slovo, „... obete.“

Videla som už, čo medveď dokáže urobiť s mŕtvolou, a mala som pochopenie pre jeho obavy. Napriek tomu som ho musela rázne zastaviť.

„Všetko sa musí dôkladne odfotografovať a zaznamenať, skôr než sa tým bude môcť hýbať.“

Zhúžval prikrývku oboma rukami s útrpne zvraštenou tvárou. Vedela som presne, ako sa cíti. Poznala som tú potrebu niečo urobiť, sprevádzanú neistotou, čo by to vlastne malo byť. Pocit bezmocnosti uprostred zdrvujúcej tragédie.

„Prosím, upozornite aj ostatných, že všetko musí zostať tak, ako je. Nech sa ničoho nedotýkajú. Potom pátrajte po tých, čo prežili.“

„Žartujete.“ Prebehol pohľadom po mieste havárie. „Toto nemohol prežiť nikto.“

„Ak je predsa len niekto nažive, musí sa báť medveďov určite väčšmi než títo tu.“ Ukázala som na telo pri jeho nohách.

„A vlkov,“ dodal dutým hlasom.

„Kde je šerif?“

Ukázal na vysokú postavu v zelenej bunde pri trupe lietadla.

Nechala som ho tak a ponáhľala sa k šerifovi.

Skúmal mapu, okolo neho stálo pol tucta dobrovoľných hasičov, ich výstroj potvrdzoval, že pochádzajú z viacerých útvarov. Aj so sklonenou hlavou všetkých v skupine badateľne prevyšoval. Jeho široké svalnaté plecia pod bundou svedčili o pravidelných návštevách posilňovne. Dúfala som, že nebudem musieť skrížiť zbrane s nejakým frajerom z hôr s hviezdou na prsiach.

Keď som sa k nim priblížila, hasiči prestali počúvať a všetci do jedného upreli zrak na mňa.

„Šerif?“

Šerif sa obrátil, a ja som si uvedomila, že arogantný frajer z hôr nehrozí. Mala výrazné široké lícne kosti a škoricovú pleť. Vlasy, čo jej trčali spod klobúka s rovnou strieškou, boli mierne zvlnené a mrkvovočervené. Ale najviac ma upútali jej oči. Dúhovky mali farbu skla zo starých fliaš od koly. Ich bledozelený odtieň na pozadí zlatohnedej pleti, zvýraznený oranžovými mihalnicami a obočím, pôsobil naozaj nezvyčajne. Hádala som jej okolo štyridsať.

„A vy ste?“ Hlboký vážny hlas naznačoval, že jeho majiteľka rozhodne nie je niekto, s kým sa oplatí zahrávať.

„Doktorka Temperance Brennanová.“

„A dôvod prečo ste tu?“

„Som z DMORT.“

Znova preukaz. Prezrela si kartičku a vrátila mi ju.

„Počula som o havárii na ceste autom zo Charlotte do Knoxville. Keď som zatelefonovala Earlovi Blissovi, veliteľovi tímu pre Región 4, požiadal ma, aby som sem prišla a zistila, či niečo nepotrebujete.“

Moja odpoveď bola na rozdiel od toho, čo mi Earl skutočne povedal, trochu diplomatickejšia.

Žena chvíľu mlčala. Potom sa znovu obrátila k hasičom, povedala im niekoľko slov a muži sa rozišli. Podišla ku mne a podala mi ruku. Jej stisk by poľahky spôsobil zranenie.

„Lucy Crowová.“

„Prosím, hovorte mi Tempe.“

Rozkročila sa, prekrížila si ruky na prsiach a pozorovala ma priezračnými zelenými očami. „Nemyslím si, že niekto z tých nešťastníkov bude potrebovať lekársku starostlivosť.“

„Som forenzná antropologička, nie doktorka medicíny. Pátrali ste už po tých, čo možno prežili?“

Stroho prikývla s úsečným gestom, aké som videla v Indii. „Myslela som, že niečo také bude mať na starosti koroner.“

„Takýmito prípadmi sa zaoberajú všetci. Sú tu už ľudia z NTSB?“ Vedela som, že Národná rada pre bezpečnosť dopravy na seba nikdy nedá dlho čakať.

„Sú na ceste. Ozvali sa mi hádam všetky úrady z tejto planéty. NTSB, FBI, ATF, Červený kríž, FAA, lesná správa, TVA, ministerstvo vnútra. Vôbec by ma neprekvapilo, keby sa tamto na Vlčom pahorku znenazdajky objavil sám pápež.“

„Vnútro a TVA?“

„Väčšia časť tohto kraja patrí pod federálnu správu; asi osemdesiatpäť percent predstavujú štátne lesy, päť percent rezervácia.“ Zdvihla ruku do výšky pliec a opísala ňou vo vzduchu široký oblúk v smere hodinových ručičiek. „Tomuto miestu sa hovorí Veľký vavrín. Bryson City je odtiaľto na severozápad, za ním sa rozprestiera Národný park Great Smoky Mountains. Severne od nás leží indiánska rezervácia Čerokézov, južne lovecký revír Nantahala a štátne lesy.“

Preglgla som, aby som uvoľnila tlak v ušiach.

„Aká je tu nadmorská výška?“

„Tisícdvestoosemdesiat metrov.“

„Nechcem vám kafrať do práce, šerifka, ale zopár ľudí by ste asi mali držať od tohto miesta čo najďalej...“

„Poisťováci a bezcharakterní právnici. Lucy Crowová možno žije v horách, ale už z nich párkrát zliezla.“

O tom som nepochybovala. Rovnako som si bola istá, že Lucy Crowová nedovolí nikomu, aby na ňu vyskakoval.

„Asi by bolo takisto dobré nepúšťať sem médiá.“

„Asi.“

„S tým súdnym obhliadačom máte pravdu, šerifka. Bude tu. Ale plán pre núdzové situácie platný v Severnej Karolíne si pri veľkých akciách vyžaduje aj účasť DMORT.“

Začula som tlmený výbuch, nasledovaný hlučnými rozkazmi. Crowová si zložila klobúk a utrela čelo rukávom bundy.

„Na koľkých miestach ešte horí?“

„Na štyroch. Hasíme ich, ale je to riskantné. Hora je v tomto ročnom období extrémne suchá.“ Poklopkala si klobúkom o stehno, rovnako svalnaté ako jej plecia.

„Vaši ľudia určite robia, čo môžu. Zaistili oblasť a likvidujú požiare. Ak nikto neprežil, nič iné sa už ani robiť nedá.“

„Na takúto akciu nie sú vôbec vycvičení.“

Za Crowovej chrbtom som si všimla starého pána v bunde so znakom Čerokézskych dobrovoľníkov policajného zboru, ktorý sa hrabal v kope trosiek. Rozhodla som sa pre taktný prístup.

„Určite ste im povedali, že na mieste havárie sa treba správať ako na mieste činu. Nič by sa nemalo narušiť.“

Prikývla svojím zvláštnym úsečným spôsobom.

„Zrejme sú deprimovaní, chcú byť užitoční, ale nevedia, čo majú robiť. Pripomenúť im to nikdy nezaškodí.“ Ukázala som na muža, čo sa prehrabával v troskách.

Crowová ticho zakliala a ráznym krokom olympijského bežca podišla k dobrovoľníkovi. Muž sa vzdialil a šerifka bola v okamihu späť.

„Toto nie je nikdy ľahké,“ povedala. „Keď dorazia ľudia z NTSB, prevezmú zodpovednosť za celú operáciu.“

„Áno.“

V tej chvíli šerifke zazvonil mobil. Trpezlivo som čakala, kým dohovorí.

„Ďalšie veľké zviera,“ povedala, keď zakončila hovor a zavesila si mobil na opasok. „Charles Hanover, generálny riaditeľ Air TransSouth.“

Napriek tomu, že som s touto spoločnosťou nikdy neletela, počula som o nej – bol to malý regionálny dopravca, ktorý spájal asi tucet miest v obidvoch Karolínach, Georgii a Tennessee s Washingtonom.

„Je to ich lietadlo?“

„Let 228 štartoval s oneskorením z Atlanty do Washingtonu. Štyridsať minút trčali na štartovacej dráhe, vzlietli o dvanásť štyridsaťpäť. Lietadlo bolo približne vo výške sedemtisícšesťsto metrov, keď o jedna nula sedem náhle zmizlo z radaru. Môj úrad prebral telefonát na tiesňovej linke okolo druhej.“

„Koľko ľudí bolo na palube?“

„Bol to Fokker-100, osemdesiatdva cestujúcich a šesť členov posádky. Ale to nie je to najhoršie.“

Jej ďalšie slová boli predzvesťou hrôzy nasledujúcich dní.

2

„Futbalové tímy UGA?“

Crowová prikývla. „Hanover povedal, že mužské aj ženské družstvo leteli spolu na zápasy kdesi neďaleko Washingtonu.“

„Kristepane.“ Obrazy mi blikali pred očami ako žiarovky. Odseknutá noha. Zuby so strojčekom. Mladá žena zachytená na strome.

Náhle bodnutie strachu.

Moja dcéra Katy študovala vo Virgínii, ale často navštevovala svoju najlepšiu kamarátku v Athens, kde sídlila Georgijská univerzita. Lija poberala športové štipendium. Nebol to náhodou futbal?

Ach, panebože! Hlavou mi divoko vírili myšlienky. Nehovorila Katy o nejakom výlete? Kedy sa jej končil semester? Potlačila som silné nutkanie okamžite vziať do ruky mobil.

„Koľko študentov?“

„Štyridsaťdva pasažierov si rezervovalo letenky prostredníctvom univerzity. Podľa Hanovera šlo väčšinou o študentov. Okrem športovcov tam budú aj tréneri, ich asistenti, priatelia, priateľky. Fanúšikovia.“ Prešla si dlaňou cez ústa. „Ako zvyčajne.“

Ako zvyčajne. Zo straty toľkých mladých životov ma bolelo srdce. Potom prišla ďalšia myšlienka.

„Na toto sa médiá vrhnú ako supy.“

„Tou obavou Hanover začal.“ V hlase jej bolo počuť nemalú dávku sarkazmu.

„Len čo to tu prevezme NTSB, postarajú sa o novinárov sami.“

A rovnako aj o rodiny zosnulých, dodala som v duchu. Tie tu budú tiež. Budú nariekať a túliť sa k sebe, hľadajúc útechu, niektorí budú vystrašene vytriešťať oči, iní sa budú neústupčivo dožadovať okamžitých odpovedí, maskujúc agresívnosťou neznesiteľný žiaľ.

Vtom zahučali listy vrtule, a vzápätí sme uvideli helikoptéru, ktorá sa blížila tesne ponad vrchovce stromov. Na sedadle vedľa pilota som zazrela známu postavu, niekto ďalší sedel vzadu. Vrtuľník nám dvakrát zakrúžil nad hlavami a potom zamieril opačným smerom, než bola podľa môjho predpokladu cesta.

„Kam letia?“

„Nemám ani šajnu. Tu hore nie je veľa pristávacích plôch.“ Crowová sklopila zrak, narazila si klobúk na hlavu a zastrčila podeň neposlušné kučierky.

„Dáte si kávu?“

* * *

O tridsať minút nato sa na miesto katastrofy dostavil hlavný súdny lekár Severnej Karolíny. Prišiel od západu a sprevádzal ho viceguvernér štátu. Prvý mal na sebe baganče a základnú pracovnú uniformu farby kaki, druhý manažérsky oblek. Dívala som sa, ako si hľadajú cestu medzi troskami lietadla; patológ sa rozhliadal a hodnotil, politik kráčal za ním s hlboko sklonenou hlavou, neobzeral sa napravo ani naľavo, prikrčený, akoby sa bál, že by ho kontakt s okolím mohol zatiahnuť do tejto tragédie skôr ako jej účastníka než pozorovateľa. Zrazu zastali a súdny lekár sa prihovoril jednému zo zástupcov šerifky. Muž ukázal na nás a dvojica zamierila k nám.

„Pánabeka, to by bola skvelá fotka,“ vyhlásila Crowová s rovnakým sarkazmom, s akým sa vyjadrila o Charlesovi Hanoverovi, generálnom riaditeľovi Air TransSouth. Skrkvala polystyrénový pohárik a strčila ho do termotašky. Podala som jej svoj a premýšľala nad jej prudkým prejavom nesúhlasu. Nestotožňuje sa s politikou viceguvernéra, alebo je medzi Lucy Crowovou a Parkerom Davenportom niečo osobné?

Keď sa muži priblížili, súdny lekár vytiahol preukaz. Crowová iba mávla rukou.

„Netreba, pán doktor. Viem, kto ste.“

Rovnako dobre som to vedela aj ja, lebo s Larkom Tyrellom som pracovala, odkedy ho v polovici osemdesiatych rokov vymenovali za hlavného súdneho lekára Severnej Karolíny. Larke bol cynik s diktátorskými manierami a jeden z najlepších patológov v krajine. Prevzal úrad v stave totálneho chaosu a napriek sústavnému boju s neprimeraným rozpočtom a s ľahostajnými zákonodarcami sa mu z neho podarilo urobiť jeden z najefektívnejších systémov pre vyšetrovanie úmrtí v Severnej Amerike.

Moja forenzná kariéra bola v čase Larkovho menovania iba v plienkach, práve som získala osvedčenie Americkej rady súdnej antropológie. Spoznali sme sa, keď som pracovala pre Štátny vyšetrovací úrad Severnej Karolíny, dávala som vtedy dokopy a identifikovala mŕtvoly dvoch drogových dílerov, ktorých zavraždili a rozrezali členovia motorkárskeho gangu. Bola som jednou z prvých odborníkov, ktorých Larke najal ako špecializovaného poradcu, a od tých čias sa zaoberám na kosť ohlodanými, rozloženými, mumifikovanými, spálenými a znetvorenými mŕtvymi telami, nájdenými na území Severnej Karolíny.

Viceguvernér nám podal ruku, druhou si pridržiaval na ústach vreckovku. Jeho tvár mala farbu žabieho brucha. Potriasli sme si rukami bez jediného slova.

„Som rád, že si na nepriateľskom území, Tempe,“ vyhlásil Larke, podal mi ruku a takmer mi rozdrvil prsty v pevnom stisku. To potriasanie rukami sa mi už prestávalo páčiť.

Larkov idióm „na nepriateľskom území“ pochádzal z čias vojenského konfliktu vo Vietname, zatiaľ čo jeho dialekt bol čisto karolínsky. Larke sa narodil v nížinatej prímorskej oblasti, vyrastal v rodine príslušníka námornej pechoty a sám si odkrútil dva roky v armáde, predtým než šiel študovať medicínu. Rozprával a vyzeral ako naleštená verzia Andyho Griffitha.

„Kedy sa presúvaš na sever?“

„Budúci týždeň sú jesenné prázdniny,“ odpovedala som.

Larke prižmúril oči a znova sa rozhliadol po mieste tragédie.

„Obávam sa, že túto jeseň sa Quebec bude musieť zaobísť bez svojej antropologičky.“

Asi pred desiatimi rokmi som sa zúčastnila na fakultnej výmene s McGillovou univerzitou. Počas pobytu v Montreale som začala poskytovať konzultácie pre Laboratoire des Sciences Judiciaires et de Médecine Légale, quebecké centrálne kriminalistické a forenzné laboratórium. Keď sa mi ročný pobyt na univerzite končil, vláda provincie pochopila, že potrebuje mať stáleho forenzného antropológa, a tak vytvorila pracovné miesto, ktoré sama financovala, zriadila laboratórium s potrebným vybavením a podpísala so mnou zmluvu na prácu stáleho konzultanta.

Od tých čias som pendlovala medzi Quebecom a Severnou Karolínou, vyučovala fyzickú antropológiu na Severokarolínskej univerzite v Charlotte a poskytovala konzultácie v obidvoch jurisdikciách. Keďže moje prípady sa zvyčajne týkali osôb, ktoré boli už dlhšie mŕtve, fungovala táto kombinácia celkom dobre. Existovala však dohoda s obidvoma inštitúciami, že v naliehavých prípadoch a krízových situáciách budem okamžite k dispozícii súdnym vyšetrovateľom.

Letecké nešťastie sa rozhodne kvalifikovalo ako krízová situácia. Ubezpečila som Larka, že svoju októbrovú cestu do Montrealu zruším.

„Ako si sa sem dostala tak rýchlo?“

Znovu som porozprávala o svojej ceste do Knoxville a telefonáte náčelníka DMORT.

„S Earlom som už hovoril. Jeho tím sem dorazí zajtra ráno.“ Larke pozrel na Crowovú. „Chlapci z NTSB sa dovalia ešte dnes večer. Dovtedy zostane všetko na mieste.“

„To som už prikázala,“ povedala Crowová. „Toto miesto je samo osebe dosť nedostupné, ale zariadim, aby bolo dostatočne zabezpečené hliadkami. Najväčší problém nám asi budú robiť zvieratá. Zvlášť, keď sa telá začnú rozkladať.“

Viceguvernér vydal akýsi čudný zvuk, zvrtol sa a odskočil nabok. Dívala som sa, ako sa pridržiava vavrínového kra, skláňa nad zemou a vracia.

Larke na nás uprel vážny pohľad westernového šerifa z Mayberry, prebehujúc striedavo očami z Crowovej na mňa. „Dámy, vy dokážete náramne uľahčiť aj veľmi ťažkú prácu. Neviem ani vypovedať, ako si cením vašu profesionalitu.“

Zmena pohľadu.

„Šerifka, vy dozrite, aby sa tu aj naďalej ničím nehýbalo.“

A ďalšia zmena.

„Tempe, ty choď na tú prednášku do Knoxville. Potom si zbaľ všetko, čo budeš potrebovať, a hlás sa tu zajtra. Nejaký čas tu budeš musieť zostať, tak to oznám na univerzite. Zatiaľ ti tu nájdeme nejakú posteľ.“

* * *

Pätnásť minút nato ma šerifkin zástupca vysadil pri mojom aute. S tou lepšou trasou som mala pravdu. Štyristo metrov od miesta, kde som zaparkovala, viedla z cesty lesnej správy prašná odbočka. Kedysi sa používala na zvážanie vyťaženého dreva, kľukatila sa okolo hory a dalo sa po nej dostať až na sto metrov od hlavného miesta havárie.

Autá teraz lemovali zvážnicu po obidvoch stranách a cestou dolu sme stretávali ďalšie, ktoré prichádzali. Do úsvitu už budú okresky aj cesty lesnej správy beznádejne upchaté.

Len čo som si sadla za volant, schmatla som mobilný telefón. Bol hluchý.

Na tri razy som otočila auto a zamierila po okresnej ceste na diaľnicu. Len čo som vyšla na štátnu sedemdesiatštvorku, skúsila som zavolať znovu. Signál tam už bol, a tak som okamžite vyťukala Katino číslo. Po štyroch zvoneniach sa ozval záznamník.

V návale úzkosti som jej zanechala odkaz, hneď som si však v hlave prehrala dobre známu prednášku „Nesprávaj sa ako matka idiotka“ a ďalšiu hodinu som sa snažila sústrediť iba na svoju nadchádzajúcu prezentáciu, odsúvajúc do pozadia myšlienky na masaker, čo som nechala za sebou, a na hrôzu, ktorej budem nevyhnutne čeliť odzajtra. Moje úsilie však bolo márne. Pred očami sa mi stále vynárali zohavené tváre a oddelené končatiny, čo ma rozptyľovali.

Zapla som teda rádio. Na všetkých staniciach bežali správy o havárii. Moderátori s pietou hovorili o smrti mladých športovcov a vyslovovali vážne hypotézy o príčine nešťastia. Keďže počasie v ňom zrejme nezohralo nijakú úlohu, najčastejšie spomínanými teóriami sa stali sabotáž a mechanická porucha.

Keď som zliezala z kopca za zástupcom Crowovej, všimla som si široký rad očesaných stromov, ťahajúci sa opačným smerom od miesta, odkiaľ som prišla. Hoci som vedela, že ide o škody, čo označujú posledný úsek dráhy padajúceho lietadla, odmietala som sa prikloniť k takýmto špekuláciám.

Vrátila som sa na I-40 a podchvíľou som prepínala stanice, až som zachytila hlas reportéra, ktorý podával živé spravodajstvo z helikoptéry krúžiacej kdesi nad horiacim skladom. Zvuk vrtule mi pripomenul Larka a uvedomila som si, že som sa ho zabudla spýtať, kde vlastne s viceguvernérom pristáli. Uložila som si tú otázku do pamäti.

O deviatej som znovu vykrútila Katino číslo.

Stále nič. Pretočila som si v duchu svoju mentorskú pripomienku a sústredila sa na cestu.

Po príjazde do Knoxville som sa ubytovala, spojila s hostiteľom a hodila do seba kurací sendvič, ktorý som si kúpila cestou v stánku Bojangles’ na predmestí. Zavolala som do Charlotte manželovi, s ktorým nežijem, a požiadala ho, aby sa postaral o Birdieho. Pete súhlasil a nezabudol zavtipkovať, že mi pošle účet za prepravu kocúra a jeho kŕmenie. S Katy sa nerozprával už niekoľko dní. Po tom, čo mi odrapotal skrátenú verziu mojej vlastnej pripomienky, sľúbil, že sa ju pokúsi zohnať.

Neskôr som zavolala Pierrovi LaMancheovi, svojmu šéfovi v Laboratoire des Sciences Judiciaires et de Médecine Légale, aby som mu oznámila, že budúci týždeň nebudem v Montreale. Počul už správy o havárii a môj telefonát očakával. Nakoniec som zavolala na našu katedru na univerzite v Charlotte.

Po splnení povinností som celú hodinu vyberala vhodné diapozitívy a zakladala ich do otočných zásobníkov, potom som sa osprchovala a znovu skúsila zavolať Katy. Bezvýsledne.

Pozrela som na hodinky. Jedenásť štyridsať.

Nič jej nie je. Šla na pizzu. Alebo je v knižnici. Áno, v knižnici. Sama som v nej trávila kopu času, keď som chodila do školy.

Trvalo nekonečne dlho, kým som zaspala.

Do rána Katy nezavolala a stále nedvíhala telefón. Skúsila som Lijino číslo v Athens. Ďalší robotický hlas ma žiadal, aby som zanechala odkaz.

Odviezla som sa na jedinú katedru antropológie v Amerike, ktorá sídli na futbalovom štadióne, a predniesla jeden z najnesúvislejších výstupov svojej kariéry. Organizátor série prednášok hosťujúcich odborníkov do svojho úvodu zahrnul aj moje členstvo v tíme DMORT a zmienil sa o tom, že budem pracovať na vyšetrovaní tragédie letu Air TransSouth. Hoci som mohla poskytnúť len málo informácií, zvedaví poslucháči po prednáške vo veľkom ignorovali moju prezentáciu a sústredili sa na letecké nešťastie. Otázky a odpovede nemali konca.

Keď sa dav konečne začal trúsiť k východom, k rečníckemu pultu zamieril muž v pletenej veste s motýlikom na krku, ktorý pripomínal strašiaka na poli, na hrudi sa mu hompáľali okuliare na čítanie so sklíčkami v tvare polmesiaca. Keďže našu profesiu vykonáva relatívne málo ľudí, väčšina antropológov sa navzájom pozná a často na seba narážame na schôdzkach, seminároch a konferenciách. So Simonom Midkiffom som sa stretla už pri niekoľkých príležitostiach, nuž som vedela, že sa to poriadne pretiahne, ak sa čo najrýchlejšie nezačnem správať rázne. Vrhla som významný pohľad na hodinky, pozbierala svoje poznámky, nadžgala ich do aktovky a zostúpila som z pódia.

„Ako sa máš, Simon?“

„Výborne.“ Pery mal popraskané, pleť suchú a šupinatú ako mŕtva ryba ležiaca na slnku. Očné bielka zatienené hustým obočím mal popretkávané drobnými žilkami.

„Ako sa darí archeológii?“

„Tiež výborne. Keďže človek musí z niečoho žiť, spolupracujem na niekoľkých projektoch ministerstva kultúry v Raleigh. Ale zväčša trávim celé dni triedením údajov.“ Svoju odpoveď doplnil piskľavým smiechom, pričom si prilepil jednu dlaň na líce. „Zdá sa, že som počas svojej kariéry nazhromaždil vskutku naozaj mimoriadne množstvo dát.“

Simon Midkiff získal doktorát v Oxforde v roku 1955, potom prišiel do Spojených štátov, kde prijal miesto na Dukeovej univerzite. Ibaže archeologická superhviezda za celý čas nepublikovala ani riadok, a tak jej po šiestich rokoch odopreli definitívu. Druhú šancu dostal Midkiff od univerzity v Tennessee, ale ani tam nevyprodukoval nijakú publikáciu, nuž ho opäť prepustili.

Keďže Midkiff nebol schopný získať trvalé miesto na nijakej fakulte, ponevieral sa tridsať rokov na periférii akademického sveta, kde sa príležitostne venoval archeológii a sem-tam vyučoval na kurzoch ako náhradník za inštruktorov, ktorých potrebovali niekde inde na vysokých školách a univerzitách v oboch Karolínach a v Tennessee. Bol notoricky známy húževnatou aktivitou pri vykopávkach, kde vypisoval siahodlhé správy o nálezoch a zisteniach, ktoré sa mu nikdy nepodarilo publikovať.

„Veľmi rada by som si to vypočula, Simon, ale mám, bohužiaľ, naponáhlo.“

„Iste, chápem. Taká hrozná tragédia! Toľko mladých životov!“ Smutne kývol hlavou zboka nabok. „Kde presne došlo k havárii?“

„V okrese Swain. A vážne sa tam musím vrátiť.“

Vykročila som, ale Midkiff sa o kúsok pohol a zatarasil mi cestu svojou semišovou topánkou číslo trinásť.

„Kde v okrese Swain?“

„Južne od Bryson City.“

„Nemohla by si byť trochu presnejšia?“

„Súradnice odo mňa nečakaj.“ Nijako som neskrývala podráždenosť.

„Prosím, odpusť mi moju zvieraciu neokrôchanosť. Pracujem na vykopávkach v okrese Swain a bál som sa poškodenia náleziska. Správam sa ako sebec.“ Znovu ten jeho chichot. „Prepáč mi to.“

Vtom k nám pristúpil môj hostiteľ.

„Smiem?“ Zamával malým nikonom.

„Samozrejme.“

Nasadila som profesionálny úsmev.

„Je to pre univerzitné noviny. Našich študentov to, zdá sa, baví.“

Poďakoval mi za prednášku a zaželal veľa úspechov pri identifikácii obetí leteckého nešťastia. Ja som sa mu poďakovala za ubytovanie, obidvom mužom som sa potom ospravedlnila, pozbierala som si svoje zásobníky s diapozitívmi a chvatne opustila poslucháreň.

* * *

Pred odjazdom z Knoxville som našla obchod so športovým tovarom a kúpila si baganče, ponožky a troje nohavíc farby kaki; jedny som si hneď obliekla. V susednej lekárni som kúpila dve balenia bavlnených nohavičiek značky Hanes Her Way. Nie je to moja obľúbená značka, ale budú mi stačiť. Napchala som nohavičky a kaki nohavice do príručnej tašky a zamierila na východ.

Apalačské vrchy, zrodené v kopcoch Newfoundlandu, sa ťahajú od severu na juh súbežne s Východným pobrežím, neďaleko Harpers Ferry v Západnej Virgínii sa ich masív rozvetvuje do dvoch pohorí – Great Smoky Mountains a Blue Ridge Mountains. Great Smoky Mountains, jedno z najstarších pohorí na svete, sa na hranici Severnej Karolíny a Tennessee, na mieste s názvom Clingmans Dome dvíha do nadmorskej výšky viac ako dvetisíc metrov.

Po necelej hodine cesty z Knoxville som už prechádzala tennesseejskými horskými mestečkami Sevierville, Pigeon Forge a Gatlinburg, obchádzala som Clingsmans Dome z východnej strany a žasla ako vždy nad neskutočnou krásou tohto kúta. Veľké dymové hory, ako im hovoria, tvarované milióny rokov vetrom a dažďom, sa vlnia juhom v podobe množstva ladných údolí a vrcholov. Ich krivky pokrýva nádherný les, z veľkej časti vyhlásený za chránené územie. Nantahala. Pisgah. Cherokee. Národný park Great Smoky Mountains. Mäkká mohérová zeleň a hmlistý dymový opar, podľa ktorého sú pomenované, vyžarujú neopísateľné čaro. Zem vo svojej najfascinujúcejšej podobe.

Smrť a skaza ostro kontrastovali s týmto snovým pôvabom.

Hneď za Cherokee, na severokarolínskej strane hôr, som sa znovu snažila dovolať Katy. Márne. Opäť mi odpovedala hlasová schránka. A zasa som jej zanechala rovnaký odkaz: Zavolaj mame.

Mysľou som sa držala na hony ďaleko od úlohy, čo ma čakala. Myslela som na pandy v atlantskej zoo, na jesenný program na NBC, na preberanie batožiny na letisku v Charlotte. Prečo im to ide vždy tak pomaly? Myslela som na Simona Midkiffa. Je to veru poriadny cvok. Aká je pravdepodobnosť, že by lietadlo spadlo rovno na jeho vykopávky?

Na rádio som nemala náladu, a tak som si pustila cédéčko Kiri Te Kanawaovej a počúvala božský hlas divy, spievajúci piesne Irvinga Berlina.

* * *

Boli už skoro dve hodiny, keď som dorazila na miesto katastrofy. Dve vozidlá policajnej hliadky blokovali okresnú cestu už pred križovatkou s cestou lesnej správy. Dopravu riadil príslušník Národnej gardy, ktorý niektorých motoristov púšťal ďalej do hôr, zatiaľ čo iným prikazoval vrátiť sa. Vytiahla som preukaz a on pozrel do svojho zoznamu.

„Áno, madam. Ste na zozname. Zaparkujte hore vo vyhradenom priestore.“

Ustúpil od auta a ja som sa pretlačila pomedzi hliadkové vozy.

Ako vyhradená zóna slúžila vyhliadková plošina vybudovaná na umiestnenie hasičskej strážnej veže a malá lúka za cestou. Časť skalnatého svahu strhli, aby zväčšili plochu potrebnú na vnútorný trakt veže, a základňa bola vysypaná štrkom, aby zabránili nežiaducemu vplyvu dažďa. Práve toto miesto bolo určené na porady a na kontakt s rodinami obetí, až kým pre ne nevytvoria špeciálne centrum pomoci.

Po oboch stranách cesty stáli zástupy ľudí a áut. Obytné prívesy Červeného kríža. Prenosové vozidlá televíznych staníc so satelitnými taniermi. Tereniaky. Dodávky. Kamión na prevážanie nebezpečných materiálov. Vtesnala som sa so svojou mazdou medzi Dodge Durango a Ford Bronco na svahu, schmatla tašku a kľučkovala k asfaltke.

Keď som vystúpila na svah naproti vyhliadkovej plošine, uvidela som pod vežou pred jedným z prívesov Červeného kríža skladací školský stôl. Stál na ňom kávovar bežných rozmerov, leskol sa na slnku. Okolo stola postávali rodinní príslušníci obetí, objímali sa a opierali jeden o druhého, niektorí plakali, iní meravo hľadeli pred seba a mlčali. Mnohí zvierali v dlaniach polystyrénové poháriky, zopár si ich pridržiavalo pri uchu mobilný telefón.

Medzi smútiacimi pozostalými chodil kňaz, hladkal ich po pleciach a stískal im ruky. Dívala som sa, ako sa skláňa, aby sa porozprával s akousi starou ženou. Je to nespravodlivé prirovnanie, ale svojím zhrbeným postojom, plešatou hlavou a orlím nosom pripomínal vtáky živiace sa zdochlinami, aké som vídala na planinách vo východnej Afrike.

Spomenula som si na iného kňaza. A znovu išlo o smrť. Nemenný súcitný výraz toho muža ma zbavil všetkej nádeje, že by sa stará mama uzdravila. Pripomenula som si dlhé hodiny utrpenia, ktoré som prebdela pri jej posteli, so srdcom plným súcitu s ľuďmi, ktorí sa tu zhromaždili, aby si odniesli domov svojich nebožtíkov.

Reportéri, kameramani a zvukári súperili o priestor pri nízkom kamennom múriku ohraničujúcom vyhliadku v úpornej snahe nájsť najlepšie pozadie na reportáž. Bola som si istá, že panoramatické zábery miesta nešťastia vytlačia v najbližších dňoch všetky správy, ako to bolo v roku 1999 pri havárii lietadla spoločnosti Swissair v Peggy’s Cove v Novom Škótsku.

Prehodila som si tašku cez plece a zamierila dolu svahom. Ďalší príslušník Národnej gardy ma pustil na ťažobný chodník, ktorý sa za noc premenil na dvojprúdovú štrkovú cestu. Prístupová trasa teraz viedla od rozšíreného chodníka priamo k miestu havárie. Štrk mi vržďal pod nohami, keď som kráčala čerstvo vysekaným tunelom medzi stromami, do borovicovej vône sa už začínal vkrádať pach začínajúceho rozkladu.

Dekontaminačné prívesy a mobilné toalety lemovali zátarasy, ktoré bránili v prístupe k hlavnému miestu dopadu lietadla, a v tomto uzatvorenom priestore bolo zriadené aj veliace stredisko zásahových jednotiek. Uvidela som dobre známy príves NTSB so satelitnou anténou a s prístreškom pre generátor. Vedľa neho stáli chladiarenské nákladiaky a na zemi ležali kopy vriec na mŕtvoly. Táto dočasná márnica bude prechodnou úschovňou mŕtvych tiel, až kým sa ostatky neprevezú do lepšie vybavenej provizórnej márnice niekde v údolí.

Všade naokolo boli bagre, vysokozdvižné plošiny, vyklápače, hasičské a policajné autá. Osamelá sanitka prezrádzala, že operácia sa už oficiálne zmenila z „pátracej záchranárskej akcie“ na „pátranie po mŕtvych telách a ich identifikáciu“. Bola tu už len kvôli zraneným pracovníkom.

Lucy Crowová stála za zátarasami a rozprávala sa s Larkom Tyrellom.

„Ako to ide?“ spýtala som sa.

„Telefón mi zvoní v jednom kuse.“ Crowová pôsobila vyčerpane. „Včera večer nechýbalo veľa, a tú prekliatu vecičku by som úplne vypla.“

Ponad jej plece som videla na úsek posiaty troskami, v rojnici ním pomaly postupovali pátrači v maskách a tyvekových kombinézach, oči zapichnuté do zeme. Tu a tam si niektorý čupol, preskúmal nájdený predmet a označil miesto nálezu. Za pátracím tímom zostávali na zemi červené, modré a žlté vlajočky ako farebné špendlíky na mape mesta.

Ďalší pracovníci v bielych overaloch sa hmýrili okolo trupu, špice krídla a motora, fotografovali, zapisovali si poznámky a nahrávali svoje postrehy na maličké diktafóny. Modré šiltovky prezrádzali, že sú z NTSB.

„Je tu celá banda,“ poznamenala som.

„NTSB, FBI, SBI, FAA, ATF, CBS, ABC. A, samozrejme, CEO. Je tu každý, kto má nejakú skratku.“

„Toto ešte nie je nič,“ povedal Larke. „Počkajte deň, dva.“ Stiahol si latexovú rukavicu zo zápästia a pozrel na hodinky. „Väčšina ľudí z DMORT je na porade v provizórnej márnici, Tempe, takže nemá zmysel, aby si tu teraz zapúšťala kotvy. Ideme tam.“

Už-už som sa chystala odporovať, ale Larke ma zarazil.

„Vrátime sa spolu.“

Larke sa pobral k dekontaminačnému vozidlu a Lucy mi ukázala, ako sa dostanem k provizórnej márnici. Nebolo treba. Všimla som si rozruch na tom mieste, už keď som sa sem viezla po okresnej ceste.

„Hasičská stanica Alarka je zhruba trinásť kilometrov odtiaľto, smerom, odkiaľ ste prišli. Kedysi to bola škola. Uvidíte hojdačky a šmykľavky a hneď vedľa na lúke zaparkované hasičské striekačky.“

Cestou späť k strážnej veži ma súdny lekár informoval o najnovšom vývoji udalostí. Najviac sa teraz hovorilo o tom, že FBI dostala anonymnú správu o bombe na palube.

„Ten dobrý občan bol taký láskavý, že sa podelil o túto informáciu so CNN. Médiá teraz vyčíňajú ako nenažrané psiská.“

„Štyridsaťdva mŕtvych študentov robí z tejto udalosti kandidáta na Pulitzerovu cenu.“

„Týmto sa zlé správy nekončia. Štyridsaťdva možno nie je konečné číslo. Už vieme, že len prostredníctvom univerzity si zarezervovalo letenku viac ako päťdesiat ľudí.“

„Videl si už zoznam cestujúcich?“ Takmer som to ani nedokázala dopovedať.

„Budú ho mať na porade.“

Po chrbte mi prebehol mráz.

„Môžeš si pokojne zapísať za uši, dievča,“ pokračoval Larke, „že ak toto pohnojíme, médiá nás zožerú zaživa.“

Rozišli sme sa, každý sa ponáhľal k svojmu autu. Niekde na spiatočnej ceste som zrejme vošla do pásma pokrytého signálom, pretože mi z ničoho nič zapípal telefón. Okamžite som stúpila na brzdu v obave, že ho znovu stratím.

Správa bola sotva zrozumiteľná, v slúchadle ustavične praskali rušivé zvuky.

„Doktorka Brennanová, tu je Haley Grahamová, Katina spolubývajúca. Hm. Prehrala som si vaše odkazy, myslím, že boli štyri. A tiež odkazy Katinho otca. Volal už dvakrát. Potom som sa dopočula o tej havárii a...“ Rachot. „... no, viete, ide o to, že Katy odišla na víkend preč, a ja netuším kam. Viem, že tento týždeň jej niekoľko ráz telefonovala Lija, tak mám trochu obavy, či ju Katy nešla náhodou navštíviť. Určite je to hlúposť, ale povedala som si, že vám zavolám a spýtam sa, či ste sa s ňou nerozprávali. No...“ Opäť rachot. „Viem, správam sa ako blázon, ale bolo by mi oveľa lepšie, keby som vedela, kde je Katy. Tak fajn. Dovi.“

Stlačila som automatické vytáčanie Petovho čísla. S našou dcérou ešte stále nehovoril. Vyťukala som ďalšie číslo. Lija nedvíhala.

Strach mi privalil prsia, ovinul mrazivé chápadlá okolo hrudnej kosti.

Zozadu na mňa zatrúbila akási dodávka, aby som uhla.

Pokračovala som po ceste von z hory, nemohla som sa dočkať nasledujúcej porady a zároveň som sa jej desila. Vedela som presne, aká bude moja prvá otázka.

Koniec ukážky

KATHY REICHS

OSUDNÁ CESTA

Z anglického originálu

Kathy Reichs: Fatal Voyage,

ktorý vyšiel vo vydavateľstve

Arrow Books, Ltd., v Londýne v roku 2002,

preložil Patrik Roľko.

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava.

Zodpovedná redaktorka Katarína Jusková

Editorka Darina Zaicová

Zalomenie Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač Kasico, a. s., Bratislava

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

ISBN 978-80-556-0798-6

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2012

Table of Contents

Titulná strana

1 - 9

1

2

10 - 19

20 - 34

Tiráž