Neverné

Ivana Havranová

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Ivana Havranová 2012

Design © Motýľ design 2012

Cover photo © Lev Olkha / Fotky & Foto

Slovak edition © Vydavateľstvo Motýľ 2012

ISBN: 978-80-89482-68-9

Ak manželka prichytí pri nevere svojho milovaného manžela, alebo len manžela, porozpráva nešťastie, ktoré postihlo ich pokojné spolužitie, priateľkám, vlastným deťom, možno rodičom. A často navštívi aj psychiatra.

Odrazu sa cíti ponížená, zradená, nemilovaná. A škaredá, zbytočná, tučná, absolútne vyradená z manželského života. Iba máloktorá podvedená sa tohto zážitku zbaví nadobro a s láskou a bez výčitiek zdieľa so svojím partnerom aj naďalej spoločnú domácnosť. Takýto drastický zážitok obyčajne smeruje k rozvodu, alebo sebatrýzni manželky.

Prečo muži vlastne podvádzajú svoje často krásne, múdre a príťažlivé manželky?

Vieme.

Vedci nám predsa vysvetlili, že takéto zlyhania nemajú nič spoločné s láskou k manželke, ale iba s prírodou. Muž je dobyvateľ a hotovo. Jednoducho musí ustavične dobýjať. Mladý, starší, najstarší.

Prečo však podvádzajú svojich mužov manželky...

Želáme vám príjemné čítanie a možno sa vám podarí získať odpoveď na túto veľmi náročnú otázku.

Autorka zámerne v priamej reči nepoužívala úvodzovky.

Nechýbal si mi, milý môj!

Každé ráno sa pomaly, rozvážne vyšuchtala hore starými schodmi, akoby šla do vtáčieho hniezda. Už od malička ju zrádzal pravý členok. Vyvrtával sa, ako mu napadlo a Paťa sa okamžite zosúvala na zem. Na ulici, s taškami plnými večere, doma v kúpeľni, pri vystupovaní z električky. Paťka jednoducho padala na zem.

Na poslednom poschodí starej tehlovej budovy mala kanceláriu s malým oblokom do hlučnej a prašnej ulice, so stolom, ktorý si pamätal časy staršie, ako bola sama. Jeho popukaný, olúpaný lak sa vyškieral na Paťu ráno čo ráno. Ktovie, koho všetkého si pamätá, vravievala si a sem-tam stôl aj pohladila.

Paťka. Trochu výtvarníčka, trochu nie. Školu síce skončila, ale nedostatok talentu ju držal pri zemi ako mačka chytenú myš. Pohrával sa s ňou. Niekedy vyskočila s niečím nenáročným, urobila keramickú ozdôbku pre priateľku, potom však dlho nič. Umeniu však rozumela. To veru áno.

Nijaký vlastný ateliér, plný bohémskej atmosféry, prázdnych fliaš od alkoholu, nijaké vlastné obrazy, výstavy... Musela sa zamestnať. Vydať sa a zamestnať. Aby prestala visieť na krku svojich rodičov. Hoci, vedela. Nemali sa zle.

Otecko patril k ekonomickej špičke štátu, matka riaditeľovala gymnáziu. Skôr ich trápila Paťkina budúcnosť ako prázdna peňaženka. Jedináčik, dievča...

Takže... keď raz prišla domov celá nadšená a oznámila svojim milým rodičom, že svadba je predo dverami, ani sa nespytovali, kto je ten šťastný. Ak len nemá trvalú adresu rovno pod mostom, je to v poriadku.

Ani sa ma nespýtate, kto je to? prekvapene pozrela na svojich rodičov. Očakávala spovedačky, vypytovačky... mama chce vždy vedieť každý detail.

Si si vybrala, nie? Nebudeme ti rozprávať do tvojho vzťahu! odpovedal otec s vážnou tvárou a Paťka nespokojne našpúlila pery. Mama ani necekla.

A teda... môžem ho doviesť domov? Veď aby ste ho videli ešte pred svadbou!

Pravdaže! Doveď! V nedeľu na obed! To bude najlepšie. Čo povieš, ocko? prehovorila konečne mama, obrátiac sa na manžela a jej široký úsmev odhalil všetky porcelánové zuby.

Dohodnuté! V nedeľu na obed! usmial sa otec na Paťku.

Tak dobre, odpovedala dcéra a pobrala sa spokojnejšia do svojej izby.

II.

Oskar sa hrajkal s elektrinou. Bol to kvalitný elektrikár a Paťka ho mala radšej ako kohokoľvek predtým. Teda... niežeby mala bohviekoľko frajerov, to nie! Ale z tých niekoľkých sa Oskar dostal do jej srdiečka najhlbšie.

Si ako ja, vravievala a pozerala pritom do jeho neistých tmavých očí. Si sám a nikto ti nerozumie! Iba ja. Lebo si ako ja!

Oskar bol z tejto lásky zmätený. Stretli sa v parku pri venčení psa a dosť dlho to vyzeralo iba na dišputy o zvieracích právach. Vlastne ani spolu nerandili. Len takto. So psami. No a pri jednom venčení Paťka zavolala Oskara na vernisáž. Nejaká jej priateľka mala výstavu. A Paťka vraj: Poď tam so mnou! Ale psov brať nemusíme! zavtipkovala.

Šiel.

Nechápal, prečo sa dal nahovoriť. Obrazy ho veľmi nezaujímali a ani sa nepamätá, či niekedy na nejakej výstave bol. Možno zo školy. Ako dieťa. A extrémne ho nezaujímala ani Paťka. Také... dievča na klábosenie. Lebo čo už len pri prechádzke so psom môže človek robiť! Rozprávať sa ale dá. To áno!

Vernisáž to bola pekná! Vyobliekaní ľudia, malé hudobné teleso, krásne obrazy, niekoľko fliaš vína. A do pyramídy naukladané oškvarkové pagáčiky.

Dali si teda po niekoľkých dvoch deci bieleho suchého a dievča ho všetkým predstavovalo ako frajera. Nebránil sa. Asi vedela prečo.

Všetko príjemné i nepríjemné raz pominie, a tak sa do minulosti pobralo aj týchto pár umeleckých chvíľ. Prezrel si všetky obrazy, pri niektorých pobudol o niekoľko minút dlhšie, a objavila sa Paťka.

Ideme, povedala razantne, oponovať teda nechcel. Napokon, nejaká šialená zábava tu aj tak nebola. Všetko také uhladené, distingvované...

Cesta z výstavy bola celkom iná ako tá na výstavu. Vtedy ešte fúkalo aj vetrisko, kmásalo z Paťky bledučko modrý tenký šál, vyzdobený jej vlastnou umeleckou rukou, a dievča sa, pridržiavajúc ho, aby neodletel do diaľky, tvárilo trochu odmerane.

Oskarovi sa zdalo, že na vernisáži sa zblížili viac ako pri trojmesačnom venčením psov. Videl Paťku v akcii. Medzi svojimi. Zo zahriaknutého čierneho káčatka sa stala vtipná, šarmantná dievčina. Pri ktorej skupinke sa pristavila, tam prepukli v smiech. Prinášala so sebou dobrú náladu.

Aha, tamto je môj frajer! Nepodobá sa trochu na francúzskeho buldočka? Lebo buldoček na neho určite! započul v jednej chvíli. Spoločnosť sa srdečne rozosmiala.

Ale to je v poriadku, lebo aha! Ja som vyslovený jazvečík! Tie oči, uši... pokračovala. Parádny pár, nie? zakončila šacovanie.

Spoznával ju. Svoju súputníčku na prechádzkach so psom.

Onedlho už kráčali tichou, vysvietenou ulicou.

Nemusíš ma odprevadiť! Mám to kúsok! povedala pre istotu, aby sa nehrabal ísť s ňou. Oskarovi sa zazdalo, že sa za svoju veselú, vernisážovú náladu aj na jeho účet trochu hanbí.

Dobre! Tak pa, povedal namiesto vyjednávania a pohol sa iným smerom.

Mesiac svietil ako tanier slávneho dizajnéra na prezentácii, hviezdy vôkol neho žmurkali a tancovali svoj tanček blikotania. Ako malé sedmokrásky na zemi. Zakliate na jednom mieste, no vo vetre zvedavo rozkolísané.

Ticho kráčajúc, sem-tam započul vtáčie šepotanie zo sna. Jemné, melodické...

Sedia si v konároch, prikryté lístím a snívajú, pomyslel si Oskar a obzrel sa. No Paťku už nevidel.

III.

Začali spolu chodiť. Tak. Pozvoľne. Z popoludňajšej prechádzky so psami sa ešte presunuli na kávu do záhradnej reštaurácie a potom, o týždeň, pozval Oskar Paťku do kina. A tam sa po prvý raz chytili za ruky. V tme romantického napätia, v tme striedajúcich sa obrázkov.

Ale nebudeme hneď spolu bývať, však nie? spýtala sa, keď vychádzali z kina. Z hlasu sa jej dali vyčítať strach a rozpaky.

Až po svadbe! Aj milovať sa budeme až po svadbe! vyhlásil Oskar presvedčivo a počul, ako jeho milej spadol zo srdca kameň.

Keď sa jedného popoludnia so svojimi štvornohými priateľmi opäť vybrali na dlhú prechádzku okolo Dunaja, Oskar pripomenul, že majú výročie.

Výročie? A čoho? zasmiala sa Paťka a zakričala na svojho psa: Hugo, vráť sa!

Ten k svojej paničke hneď pribehol a vrtením chvostíka jej vyznával lásku, dával najavo, ako je s ňou rád, ako sa o jeho priazeň nemusí nikdy báť. Verný až do smrti! Paťka pohladila Huga po fľakatej hlavičke a pozrela na Oskara.

Ahááá, počkaj! Výročie nášho prvého spoločného venčenia?

No pekne! Si nepamätáš? Máme trojmesačné výročie chytenia sa za ruky. Vtedy v kine...

My sme sa chytili za ruky? spýtala sa vážne, ale oči sa jej smiali.

Áno, za ruky. Takže, ak ti to nevadí, pri tejto príležitosti by som ťa oficiálne chcel požiadať o ruku.

Čože? Ty ma žiadaš o ruku? No, ak mám povedať pravdu... nevadí mi to! Práve naopak, pozrela na Oskara a dodala: Naši sa potešia.

Vaši? Len vaši? Ty nie? neveril vlastným ušiam.

Ja som už vytešená!

Dajme psov domov a poďme niekde na šampanské! navrhol.

Paťka natiahla Hugovi cez hlavu obojok proti kliešťom a pes držal, akoby sa mu dostávalo príjemnej, veľmi príjemnej masáže. Privrel oči a ani sa nepohol. Poznal tieto chvíle. Raz je s obojkom, inokedy bez. Nikdy neprotestoval. Nech robila Paťka čokoľvek. Ak mu však niekedy vlezie do misky s granulami domáci kocúr Jašo, to je niečo iné. To si teda nenechá! Zavrčí, ako keď štartuje traktor, a vynaháňa kocúriska po celom byte! Keby sa neskryl hore na skriňu, už by hádam bolo aj po ňom!

Oskarov Punťo, psíča z ulice, sa tiež bez reptania podrobí každej zmene. Veď tento pánko ho vytrhol z pazúrov smrti! Vernými očami akoby Oskarovi vravelo: ty vieš, čo potrebujem. Ty to vieš najlepšie!

IV.

Sedeli za malým okrúhlym stolom a popíjali sekt. Dievčinka zvierala v dlaniach vysoký pohár na ešte vyššej stopke, Oskar pozeral, ako v tom jeho šantia bublinky. Vyskakujú ako na trampolíne. Hore, dolu... každú jednu ešte sprevádzal húf bubliniek malých ako bodka. Tie po oboch stranách vytvárali akoby malý jarček, aby sa bubliny nepúšťali krížom-krážom, ako sa im zachce. Obkľúčili ich. Určili smer. Bubliny teda putovali hore, aby zašumeli Oskarovi rovno do nosa.

Sedeli ticho, obaja započúvaní do vlastnej duše.

Slabý vánok sa na zemi pohrával so šuchotavým papierom. Vrtel s ním ako s tanečnicou na parkete. Papier na chvíľu postál, akoby sa potreboval nadýchnuť, vzápätí však postrčený vetrom vyskočil niekoľko centimetrov a zakrúžil vo vzduchu.

A poznáme sa dobre? spýtala sa odrazu Paťka. Poznáme sa tak... na spolužitie?

Poznáme! Ako treba! Ale veď človek nepozná poriadne ani sám seba! Nikdy sa nebudeme poznať dokonale. Nikdy! Čo budeme teda špekulovať! odvetil pokojne Oskar.

Hmmm, vyšlo zadumane z úst dievčiny.

Keď prišiel Oskar k Paťke na predstavovací nedeľný obed, mal trochu trému. Nevedel o tejto rodine zhola nič. Meno Paťkinho otca poznal, písavali o ňom v novinách, no to bolo všetko. Papalášska rodina.

Stál pred bránkou mestskej bielej vilky vo veľmi slušnej štvrti mesta, za chrbtom skrýval kyticu bielych ruží a zazvonil na zvonček bez menovky.

Z dvojitých dverí domu, posadeného na miernom vŕšku vybehla jeho snúbenica. Vybozkávala ho a spolu vošli dnu. V priestrannej jedálni už na neho všetci čakali. Pobral sa rovno k domácej panej.

Stála mu po boku a zoznamovala ich. Oskar podal pestovanej dáme kvety a snažil sa potlačiť rozpaky.

Oskar, povedal tak rýchlo, ako sa len dalo. Nech už má túto nepríjemnú chvíľu za sebou!

Ďakujem vám pekne! Ste veľmi zdvorilý! povedala Paťkina mama a usmiala sa.

Hlava rodiny energicky potriasla mladému mužovi rukou.

Vitajte u nás, vyšlo zo sympatického muža stredných rokov. Mal dokonale vyžehlenú bielu košeľu, najvrchnejší gombík nezapnutý, nohavice z tmavého manchestru a vesta pôsobili na Oskara upokojujúco. A ležérne. Tak... anglicky!

Veľa toho nenahovorili. Rodičia sa vyhýbali otázkam navyše, nechceli nič pokaziť. Paťka sa prehŕňala v jedle a Oskar sa nemohol zbaviť napätia. Nepoznal domácnosť, kde by sa rodičia správali tak strojene! Tak prešpekulovane. Hoci s elektrikárskou brašňou pobehal množstvo rodín... toto je niečo mimoriadne.

Po lososovi na bylinkovom masle a zemiakovom pyré Paťka konečne prehovorila.

Vezmeme sa. Asi tak do mesiaca!

Veď dobre, usmiala sa pani domu. Nemáme s ockom nič proti tomu! Však? a obrátila sa na svojho manžela.

Nie! Je to váš život. A keď ste sa rozhodli... čo my už! nadľahčil s úsmevom vážnu chvíľu.

V.

Po svadbe sa mladí manželia nasťahovali k Oskarovi. Rodičia mladej ženy súhlasili. Veď iba na dobu určitú. Kým ocko zoženie poriadny byt. Taký, aký jedinej dcére dobre situovaných rodičov patrí.

Každé ráno teda spolu opúšťali jednu izbu s kuchynkou. Paťka chodila do redakcie, pracovala ako grafička, Oskar zase podľa rozvrhu tam, kde ho potrebovali. Kde potrebovali jeho šikovné ruky, odborné zásahy. Kde zaskratovala elektrina, vybuchla žiarovka, vyplo kúrenie. Doma sa stretávali až večer.

Hneď zobrali Punťa, potom zabehli k rodičom po Huga a túlali sa spolu ulicami ako za slobodna. Keď sa stretávali výlučne iba kvôli venčeniu oboch psov.

Nechcem, aby sa našou svadbou zhoršil ich psí život. Zvykli si na seba! Boli by smutní! vravela Paťka a Oskar súhlasil. Psy sa naozaj spriatelili. Pri každom stretnutí sa vítali až do bezvedomia. Jazvečík sa šťastím metal po zaprášenej zemi, Hugo svojho kamaráta vyoblizoval, ako sa len dalo. Hugo, čistokrvný krásavec, Punťo, na ulicu vyhodený miláčik. Taký malý oškvarok. Ryšavý, s ňufáčikom ako ježko. Našťastie, už patril do Oskarovej rodiny. Aj keď z času na čas kvílil zo sna. Akoby si spomenul na svoj predchádzajúci život. Život týraného psa.

Obaja psíkovia sa dostali do seniorského veku, nuž sa správali oveľa dôstojnejšie ako rozihrané šteniatka. Nevyskakovali na seba, kráčali hrdo, ako dvaja pokojní priatelia. Keď však zostali bez vôdzky, vtedy na vek zabudli. Lietali v parkoch po tráve, skákali do fontán...

Paťka aj Oskar tieto prechádzky milovali. Psy ich spojili a bez psov si svoj život vôbec nevedeli predstaviť. Prechádzok so štvornohými členmi ich rodiny sa vzdávali len veľmi neradi a iba vo veľmi výnimočných prípadoch.

Redakčná práca Paťku nenapĺňala. Cítila, akoby jej na grafickú prípravu časopisu bola škoda. Cítila sa ako umelkyňa. Veď má na to vzdelanie! Papier!

Iska má večer vernisáž, oznámila Oskarovi a hneď aj dodala, že sprievod nepotrebuje. Čo znamená, že Oskar dnes venčí psov sám.

Už sme sa dlho nevideli, musíme si poriadne, od srdca poklebetiť! Prídem asi neskoro! vysvetľovala svojmu mužovi.

V poriadku! Pôjdem so psami na Železnú studničku a potom ťa budeme čakať. Nechám dnes cez noc u nás aj Huga, dobre? neprotestoval.

Jasné! Je piatok, zajtra s nimi môžeme niekde vypadnúť hneď ráno, odvetila plná optimistických predstáv, aký všetkých štyroch čaká zajtra krásny deň.

Hneď ráno o dvanástej! Poznáme tie tvoje sobotné hneď rána! povedal Oskar a vôbec z toho nemal dobrý pocit. Jeho žena sa chystá po prvý raz od svadby večer niekam sama.

VI.

Otvorenie výstavy bolo ohromné! Prišli umelci z celého mesta, dokonca aj z Viedne a Budapešti. Iska je predsa slávna maliarka! Študovala v Paríži, tam aj často vystavuje, a vždy, keď príde do svojho rodného mesta, tiahne za ňou celá skupina zahraničných umelcov.

Paťka mala Isku rada. Študovali spolu na strednej umeleckej a bolo to vlastne jediné dievča, s ktorým si mala čo povedať. Rovnako uzatvorené do seba, svojich obrázkov. Má však veľký talent. Presadila sa hneď po druhom ročníku vysokej. Odišla doštudovať do sladkého Francúzska. Bratislavu navštívila najviac raz do roka. Niekedy so svojou výstavou, inokedy prišla len tak. Pozrieť rodičov, priateľov, pobehať po študentských kaviarňach. Z introverta sa nejakým zázračným spôsobom stala osôbka zbierajúca zážitky. Vo svojom rodnom meste si vždy na tých pár dní, čo v ňom pobudla, našla nejakého nezáväzného mladého muža a zostala s ním vlastne takmer celý čas v posteli.

Paťka a Iska... spájalo ich detstvo, študentské časy. Inak nič.

Úspešná maliarka prichádzala na rodnú hrudu v odevoch dizajnérov najzvučnejších mien, kabelky striedala rovnako ako topánky, Paťka na nej nikdy nevidela bižutériu. Brilianty. Aj v pondelok, aj v utorok, aj v nedeľu. Nápadné prstene trónili na prstoch mladej umelkyne ako prirastené, akoby tam narástli. Náušnice sa kolembali ako gymnasta na hrazde a náhrdelník... škoda reči.

Všetko máš také úžasne nápadné... povedala Paťka, keď Iska prišla v takomto prevedení prvý raz.

Veď áno! Kto by si ma inak všimol? Najskôr pozrú na prsteň, až potom na mňa! Zlato... som sivá myšička! Odmysli si líčenie, pozri na moje neatraktívne nohy... toto vzbudzuje rešpekt! Jedine toto všetko, čo mám na sebe!

Mňa by to asi nebavilo! oponovala Paťka.

Ale bavilo! Byť stredobodom pozornosti, byť pupkom sveta je veľmi príjemné. Páčilo by sa ti to! Ver mi!

VII.

Paťkina priateľka na svojej vernisáži svietila. Svietila a žiarila. Viac ako jej pestré obrazy. Extravagancia oblečenia a doplnkov vytvorili okolo umelkyne auru príťažlivosti a zároveň neprístupnosti. Zvodne pohadzovala tmavou hrivou hustých dlhých vlasov, úsmevom odkrývala dva rady pravidelných bielych zubov s malou medzierkou medzi vrchnými jednotkami. A flirtovne klipkala viečkami, zvýraznenými umelými riasami.

Paťka sa držala pri priateľke. V čiernej sukni po kolená, v čiernom tričku a zelenom saku, v topánkach ako na prechádzku okolo Dunaja.

Veľmi alternatívne, veľmi, usmiala sa Iska, keď priateľka vošla.

Asi o hodinu sa v priestrannej výstavnej miestnosti objavila skupinka troch mužov. Boli iní už na prvý pohľad. Rozhliadli sa vôkol seba a zaostrili na autorku tejto výstavy. Pobrali sa za ňou.

Konečne sme ťa našli, povedali s prízvukom cudzincov a Iska ich hneď vyobjímala, vybozkávala. No a svoju bratislavskú priateľku z detstva pravdaže s pánmi zoznámila.

Moji priatelia. Sochári z Paríža, povedala a muži sa na čierne káčatko tejto umeleckej smotánky usmiali tak srdečne a úprimne, že dievčaťu radosťou poskočilo srdce.

Tiež umelkyňa, dopovedala takmer Parížanka z bratislavskej Rače.

Ešte hodinu-dve sa ľudia v hlúčkoch rozprávali o vystavených obrazoch, nachádzali jeden druhého, vykrikovali úžasom, keď započuli niečo nečakané. Prosto... správali sa tak, ako to dokážu len umelci. Neviazane, hlučne, afektovane.

Paťka pozrela na hodinky.

O chvíľu bude desať, povedala Iske a dodala, že pôjde domov.

Nepôjdeš! zaprotestovala. Pozri na nich! Sú tu pre nás, hodila hlavou smerom k voňavým a krásnym mužom, prezerajúcim si obrazy. Veď napokon, nech je, ako chce, prišli na výstavu!

Prosííím ťa! Neblázni! Doma ma čaká muž a dva psy. Punťo a Hugo. Oskar určite stále pozerá na hodiny!

Punťo a Hugo? Psy? No počkaj, moja. Ty nemôžeš byť večer vonku so svojou kamoškou, ktorá pricestovala z cudziny? Nie? Máš to zakázané? Si predsa umelkyňa! Aký život to žiješ? So psami? Hneď sa rozveď! Dám ti svojho právnika! vychrlila zo seba rozhorčene.

Paťka sa prestala priečiť. Stiahla sa do svojho vnútra, zamyslela sa nad slovami svojej kamarátky a musela uznať, že má pravdu. Aký život to vlastne žije? Robota, potom návrat do jednej izby, psy... no naozaj veľmi sexi! Veľmi! A už nepovedala už ani slovo.

VIII.

Presunula sa k stolíku s čašami plnými vína, k misám naloženým krevetovými chuťovkami. Zobrala tri z nich a položila na malý porcelánový tanierik. Dobrotu prikrášlila lyžicou chrenovej majonézy. Zobrala pohár vína a vypila ho na ex. Potom aj druhý a tretí... štvrtý už iba jemne popíjala.

Pozrela von oknom. Stromy na ulici sa prehýbali pod silou vetra, letný začiatok noci kazili pouličné lampy. Vysvietili celú ulicu a tmu zahnali do zákutí mestských parkov. A prežiarili aj nebo! Tak intenzívne, že nenašla jedinú hviezdu.

Som umelkyňa? Pravdaže som. A žijem ako nejaká kvočka domáca. Keby som tak začala maľovať! Aký by bol rozdiel medzi Iskou a mnou? Iba v životnom štýle! dumala nad sebou spolužiačka úspešnej umelkyne.

Porcelánový tanierik bol o malú chvíľu medzi prázdnymi použitými a Paťka zobrala ďalší pohár. Biele víno milovala. Vždy ho pila tak potichu a skryto, akoby robila niečo neprístojné, niečo, čo sa nepatrí. Rovnako aj jedávala. Iba trochu, aby len preboha živého nikoho nepohoršila.

Odrazu sa pred Paťkou objavila Iska a odohnala všetky trúchlivé myšlienky o nej samotnej. Prehadzovala si cez plecia letný plášť a spod hodvábnej blúzky jej vykukol prsník.

Ty nenosíš podprsenku? spýtala sa zhrozená Paťka a Iska ju usmievajúc sa pohladila po vlasoch.

Nenosím! Načo? Veď je celkom teplo, povedala so smiechom a rukou konečne vliezla do rukáva ľahkého letného kabáta.

Ideme, pokračovala. Dopi a poď! nekompromisne rozkázala Iska.

A kam? nechápala Paťka.

Ku mne. Pokračujeme u mňa. Tu sa mi už nepáči!

Paťka teda dopila, odložila pohár a pobrala sa s Iskou.

Na ulici pred galériou stáli dva mercedesy. Čierny a strieborný. Sedeli v nich Iskini kamaráti. Muži, ktorí prišli z Paríža špeciálne na túto vernisáž. Ľahtikárski, dobre oblečení umelci. Zabávali sa, smiali, a keď dámy prišli k autu, vyskočili, aby im otvorili dvere.

Paťka si sadla na zadné sedadlo. Lebo priateľka bola šikovnejšia a posadila sa dopredu.

Vedľa sedel jeden z tých krásnych, voňavých. A hneď objal mladú ženu okolo pliec.

Len kamaráctvo, povedal lámanou slovenčinou a Paťka sa zasmiala.

Keď vystúpili pred vilou, ktorú si Iska vždy prenajímala, Paťka so svojím spolusediacim už vôbec nevyzerali ako len kamaráctvo. A vysmiata Parížanka sa zase do toho svojho zavesila riadne, ako to vedia iba ženy.

Vošli dnu a Iska s partnerom trielili rovno do spálne.

Paťka podišla k malému stolíku plnému fliaš s alkoholom, naliala si pohár vína a prešla do kresla. Po chvíli zacítila príjemnú vôňu a o zlomok sekundy ju už jemne zovreli paže tohto cudzieho muža. Presunuli sa na gauč.

IX.

Keď vychádzala z luxusnej vily, hodiny ukazovali dve po polnoci. Odprevádzal ju priateľ. Posadil mladú ženu do taxíka a tak celkom tradične zamával. Akože... ahoj, moja. A... nevidíme sa.

Manžel? opýtal sa posmešne taxikár.

Manžel. A druhého mám tam, kam ma veziete. Som moslimka, povedala opojená alkoholom a zážitkom dnešnej búrlivej noci.

Taxikár sa na ňu pozrel pohľadom človeka, ktorý si prestal veriť.

No a čo. Tak som sa s ním vyspala! vravela svojej duši.

Vytiahla z kabelky parfum a nastriekala sa.

Jemne za uši, viac pod bradu, najviac pod pupok. Potom si oboma rukami prehrabala vlasy, jelením lojom pretrela vášňou doráňané pery...

Potichu vytiahla z kabelky kľúče od bytu, potichu odomkla a tíško vošla dnu. Topánky si vyzula ešte na rohožke pred dverami.

Pri dverách v maličkej chodbe stáli oba psy a vrteli chvostíkmi.

Ježiši... jediní privítajú človeka s radosťou, aj keď sa domov vracia celý neverný, pomyslela si a vyobjímala ich.

Oskar zaspal pred hučiacim televízorom.

Podišla k svojmu mužovi, jemne ho bozkala na vlasy, vypla televízor a presunula sa k posteli. Psy sa skryli do svojich brlôžkov. O chvíľu počula, ako chrápu.

Ako starí chlapi, povedala si a pomaly sa vyzliekala z toho, čo bolo svedkom jej dnešnej noci. Noci dotykov muža, ktorého ani nepoznala. Tej noci, ktorá sa priplichtila celkom nečakane. Celkom znenazdajky.

Veď som šla iba na vernisáž! premýšľala. Fakt asi platí to, čo vravia baby. Nevieš dňa ani noci...

V nočnej košeli sa šuchla pod paplón.

Kto bol ten človek? S kým som sa to vlastne vyspala? A prečo? lietali jej hlavou otázky.

Lebo sa odrazu udiali veci. Prišla hneď aj odpoveď.

Ale veď som vydatá!

No a? Asi teda nie veľmi šťastne!

Akože nie veľmi šťastne? Veď sa nehádame a všetko funguje!

No asi nefunguje! Keby fungovalo, neurobila by si to.

To asi znamená, že Oskara dostatočne nemiluješ!

To asi znamená, že Oskar ťa dostatočne nebaví!

Hlava sa konečne upokojila, myšlienky sa ukryli do ticha a Paťka zaspala.

X.

Ráno ju prebudili priateľskí chlpáči. Oskar ich pripravoval na rannú prechádzku. Vyšla z postele a pritúlila sa na jeho hruď.

Čo je? spýtal sa. Mala si sa včera fajn?

Mala.

Chýbal som ti?

Nie, smiala sa.

Neverím, povedal a pozrel na ňu veselo. Potom otvoril dvere a vybehol spolu so psami.

Ľudia nikdy neveria pravde, pomyslela si. Nechýbal si mi, milý môj. Včera určite nie. Ale dúfam, že mi už vždy budeš chýbať, povedala polohlasom a vošla do kúpeľne, aby zo seba zmyla včerajší deň. A s ním aj dobrodružné zážitky, aj nevery, aj výčitky. Také malé, nenápadné...

Irena si vydýchla...

Prišla do Bratislavy študovať strednú školu. Nedostala sa. Zvládla celé prijímacie skúšky, len z jazykov neuspela.

Ale... načo je komu na umeleckej škole cudzí jazyk? Chcem byť sochárka, a nie angličtinárka! vravela doma rozčúlená, keď otvorila obálku. Našla ju v schránke po mesiaci od prijímačiek. Trvalo im to ako holubovi! povedala podráždene Irena a hneď, ako prečítala mame obsah bieleho papiera s logom školy, roztrhala ho na franforce a hodila do koša.

No nech sa nepototo. Urobila som talentovky aj slovenčinu! Jedna anglina! nechápala odmietnutie svojej geniality.

Nevadí, Iri, pôjdeš na umelecké učilište s maturitou! Aký je v tom rozdiel? upokojovala mama svoju vynervovanú dcéru.

Veď áno, ale potom sa špeciálne pôjdem pozrieť na tých, ktorých zobrali. Čo také úžasné len vedeli. A na koľko bodov! nedala si pokoj Irena.

Nechaj tak! Počkáme na odpoveď z učilišťa! pohladila matka dcéru po ruke.

Irena sa rezkým krokom pratala do svojej izby.

Cez oblok videla na najrušnejšiu ulicu malého mesta, ktoré bolo jej rodným. Nechcelo sa jej v ňom žiť. Nechcelo.

Kedy už odtiaľto vypadnem, hovorievala vždy, keď mala čo len najmenšiu príležitosť. Ak sa cítila nepochopená, urazená, ak mali na ňu rodičia nejaké nároky.

Irena mala svoj imidž. Mala švih. Mala svoj štýl. A práve preto v tomto malom meste vytŕčala zo sivého radu spolužiačok a spolužiakov.

Chodila v čiernej koženej bunde, v úzkych nohaviciach a svoje nie veľmi modelkovské nohy obúvala do vysokých šteklov. Ani v nich však nemerala viac ako 168 centimetrov. Dĺžku nôh vyvažovala dĺžkou vlasov. Tie, dlhé po pás, sa jej na čiernej bunde zlatili ako vlasy deda Vševeda. Ako vlasy rozprávkovej Zlatovlásky.

Vo chvíľach, keď sa nemusela starať o nič prikázané, modelovala z plastelíny, odlievala zo sadry postavičky, busty, ruky. To ju bavilo. Vytvárať svet z celkom iných materiálov, ako v skutočnosti je.

II.

V septembri nastúpila do umeleckého učilišťa. Veselá dievčina s dušou umelkyne. Pravdaže sa cítila dôležitejšia ako jej noví spolužiaci. Uchádzala sa predsa o strednú umeleckú!

Pustila sa do štúdia s chuťou snaživej študentky, ktorá berie svoj život naozaj vážne.

Na internáte bývala s tromi ďalšími a nedala im veľa priestoru.

Táto skrinka a posteľ pod oknom sú moje. Dúfam, že súhlasíte, povedala jednoznačne a pokračovala: Každá z nás donesieme jeden kvet v kvetináči. Budú na okne. Sme tu ako v kasárňach.

Dievčatá sa na seba začudovane pozreli, ale svoj názor si nechala každá pre seba.

Irena sa prirodzene stala šéfkou izby. A rovnako prirodzene sa stala aj šéfkou triedy. Šesť chalanov a štyri dievčatá ju rešpektovali a obdivovali zároveň. Nikdy nedostala známku horšiu ako dvojku, ale od bifľošky mala ďaleko.

Čo sa toľko bifľuješ, hovorila spolubývajúcej, keď ešte o piatej popoludní sedela nad matikou.

Veď zajtra je písomka, odvrkla nervózne.

A prečo v škole spíš? Tam sa máš učiť! Na hodine! poučila ju Irena, obula si tenisky a vybehla von. Čakal ju už Jiro z druhej A.

Čakáš dlho? spýtala sa, sadnúc si vedľa neho na múrik plota.

Takú... hodinu?

Hodinu? Si sa mal na to vykašľať! Prepáč, trochu som si pozerala matiku. Zajtra máme písomku, ospravedlnila sa napokon.

To bol prvý Irenin chalan.

To bola jej prvá láska.

Kým skončila školu, mala vo svojom telefónnom diári chalanov ako maku.

Veľmi sa s nimi nemaznala. Každý jeden priniesol tomuto dievčaťu nejaký profit. Veď Irena sa len tak s hocikým nebavila.

Duško mal mamu v cestovnej kancelárii a Irena vychytala najväčšie zľavy. Lebo cestovanie, to teda ohromne milovala.

Igorov otec sa musel naháňať za špeciálnymi kachličkami do kúpeľne. Lebo rodičia Ireny prerábali dom a mali špeciálnu predstavu.

Jarkov otec zháňal pre rodičov frajerky svojho syna polovičku prasaťa. Poriadne vykŕmeného. Aby bolo na Vianoce kvalitné mäso a klobásy...

Kým nezmaturovali, chlapci v škole mali poplach. A že do jej srdca vošiel aj prvák, hoci Irena končila školu, neprekážalo nikomu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Nechýbal si mi, milý môj!

Irena si vydýchla...