Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Lenka Holá, Ph.D.

Mediace v teorii a praxi

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 4433. publikaci

Recenzovali:

prof. JUDr. Milana Hrušáková, CSc.

doc. PhDr. Zbyněk Vybíral, Ph.D.

Odpovědná redaktorka Hana Vařáková

Sazba a zlom Antonín Plicka

Návrh a realizace obálky Michal Němec

Počet stran 272

Vydání 1., 2011

Dotisk 2012

Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2011

Cover Photo © fotobanka allphoto

ISBN 978-80-247-3134-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7537-1 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8064-1 (ve formátu EPUB)

Věnováno památce Kubíka

ÚVOD

Mediace je metodou řešení mezilidských konfliktů, při níž neutrální kvalifikovaná osoba – mediátor – pomáhá účastníkům konfliktu ve vzájemné komunikaci a dorozumění. Jejím cílem je dosažení spokojenosti s výsledkem i průběhem řešení tohoto konfliktu. Je to komunikační metoda, která využívá poznatků různých vědních disciplín, zejména sociální psychologie, sociologie a práva, obecnější teoretické ukotvení má ve filozofii. Hranice těchto disciplín překračuje a vzájemně je propojuje. Kořeny mediace sahají daleko do historie, jako metoda řešení konfliktů má ve světě asi čtyřicetiletou tradici. K nám se dostala na počátku devadesátých let 20. století.

V této knize podávám výklad, jak vztahům a procesům v mediaci porozumět, ukazuji možnosti, jak mediaci provádět. Opírám se o poznatky z naší i zahraniční literatury, které jsou v této době již velmi dobře dostupné, o zkušenosti z práce jiných a také o vlastní mnohaletou praxi v mediaci v trestním řízení i civilních sporech.

Při zpracování využívám revidovaný materiál ze své předchozí publikace Mediace. Způsob řešení mezilidských konfliktů (Grada, 2003). Knihu rozšiřuji o nová, především do praxe zaměřená témata, která považuji za aktuální a potřebná. Kromě teoretických pojednání a praktických zkušeností jsou uvedeny rovněž výsledky četných zahraničních výzkumů.

První část publikace jsem nazvala Mediace v teorii. Objasňuji v ní teoretické zdroje mediace, její základní principy, pojetí, charakteristiky mediačních vztahů a procesů. Samostatnou kapitolu tvoří pojednání o etice řešení konfliktů.

Druhá část – Mediace v praxi – je zaměřena na praktické využívání mediace v různých oblastech společenské praxe. Samostatně pak zpracovávám tři z nich: mediaci rodinnou, mezi vrstevníky (tzv. peer mediaci) a obchodní mediaci. Z hlediska možností rozvoje mediace a hodnot společnosti je považuji za klíčové. V tomto smyslu také mediaci v trestní justici, které jsem se více věnovala v první knize, a také o ní pojednávají samostatné publikace jiných autorů (Štern, Doubravová, Ouředníčková, 2010). Přestože naznačuji strukturu knihy, s rozdělováním témat do kapitol jsem měla asi největší těžkosti. Bylo velmi obtížné něco tak konzistentního a vzájemně provázaného rozdělovat a analyzovat. Tím spíše, že jako mediátorka dělám pravý opak.

Na závěr většiny „praktických“ kapitol věnuji pozornost vývoji a situaci v České republice. Jde o stručné shrnutí. Důkladnější zmapování aktuální situace, stejně jako činnost konkrétních organizací na poli mediace považuji za vhodnější zpracovat formou časopiseckých článků a studentských vědeckých prací.

Od napsání první knihy došlo u nás v mediační praxi k výraznému rozvoji. Vzrostl o ni zájem mezi odborníky, zejména právníky a sociálními pracovníky. Mediace se více diferencuje ve svém pojetí i přístupech. Větší různorodost dává širší paletu nabídky klientům, naopak s sebou nese rizika napětí v profesi. V přiměřené míře je i toto napětí zdrojem dynamiky a rozvoje. Uplatňování mediace v praxi a akceptace komunitou, to je pravděpodobně nikdy nekončící proces a bohatá studnice podnětů pro další zkoumání. Studium literatury i vlastní zkušenosti mě ale naučily, že na všechny položené otázky neexistuje jediná správná odpověď, jediné doporučení, jak správně mediaci provádět, co má mediátor dělat, jak postupovat. Existuje řada alternativních cest. To však neznamená, že jednání mediátora může být libovolné. Má-li být mediátor mediátorem, musí vědět, co dělá, proč to dělá, co uvádí do pohybu a jaké může očekávat důsledky.

Na závěr chci poděkovat všem, s jejichž přispěním mohla tato kniha vzniknout. Velmi si toho vážím.

V Doubravici, leden 2011

Lenka Holá

MEDIACE V TEORII

1. HISTORIE MEDIACE

Ve společnostech, ve kterých dominovalo přesvědčení o ovládání světa mimozemskými silami, přecházel úkol pomoci jiným na bedra duchovních, šamanů a kouzelníků. Ti za svůj úkol považovali zprostředkování kontaktu mezi těmito silami a člověkem potřebným pomoci. Pomáhající se snažil dešifrovat znamení posílaná mimozemskými silami a předat informace v nich obsažené. Měly vymezit směr pozitivních změn u potřebného. Situace se časem měnila. Spolu s rozvojem medicíny a výzkumy nervové soustavy člověka se stále častěji poruchy chování, strach, agrese, nejistota a bezradnost spojovaly s poruchami nervového systému individua a pomoc se svěřovala lékařům, zvláště psychiatrům.

Avšak od dob S. Freuda je pozorován nárůst kritiky objasňování poruch vývoje a funkcí člověka jedině na biologické bázi. Pro pochopení potřeb stále se zvětšujícího počtu osob potřebujících pomoc se začalo využívat filozofie, psychologie, pedagogiky či sociologie. Tím se začaly akty pomoci hlouběji, interdisciplinárně analyzovat. Díky tomu se pomoc, nejen odborná, ale i každodenní laická, stala předmětem samostatných vědeckých studií (Kargulowa, 1996). V nich se poslední dobou směřuje k „… osvobození se od patosu, od paternalistické filozofie směřující k předmětnému chápání osob vyžadujících pomoc a místo toho se buduje pocit jednoty, který je založen na pochopení souvislostí osudů všech lidí“ (Otrebska-Popiolek, 1989, s. 7).

1.1 KOŘENY MEDIACE

Mediace jako přístup, idea řešení konfliktů za pomoci třetí nezávislé strany existuje v řadě společenství již po staletí. Mnohé nasvědčuje tomu, že postupy blízké mediaci jsou starší než lidstvo samo, protože velmi podobné chování bylo popsáno i u některých primátů.

Mediace jako přístup k řešení konfliktu má své kořeny ve starověku. Byla používána dlouhou dobu v tradičních společnostech k řešení sporů uvnitř systému komunit a příbuzenství. Doklady o tom získáme z děl tehdejších významných myslitelů. Na základě jejich studia historici předpokládají, že mimosoudní řešení sporů, téměř totožné s dnešní mediací, se využívalo v obchodních sporech již u Féničanů nebo v babylonské říši. Mediace se uplatňovala v antickém Řecku (postup nazývali proxenetas). Zde se občané v občanských sporech zpravidla obraceli nikoli na soud, ale na rozhodce. Rozhodčí řízení má některé společné prvky s mediací. Lze ho tedy z historického hlediska chápat nejen jako samostatnou formu řešení, ale i jako předstupeň vývoje mediace. Na rozhraní 5. a 4. století př. n. l. bylo zavedeno obligatorní (povinné) rozhodčí řízení. Každý občan starší 60 let byl pod ztrátou cti povinen přijmout funkci státem autorizovaného rozhodce. Jeho rozhodnutí musely strany vyčkat. Z jeho výroku bylo možné odvolání k héliaie (lidovému soudu), která se civilními věcmi zabývala pouze v odvolací instanci. Vedle toho mohly strany i nadále využít služeb soukromého rozhodce.

Mediace byla využívána také v nástupnické kultuře římské. Římské právo využívalo služeb mediátora od dob Justiniána a nazývalo ho internuncius, medium, intercessor, philantropus, interpolator, conciliator, interlocutor, interpres a nakonec mediator.

Brown (in: Folberg, Taylor, 1984) považuje za ideové východisko mediace starověkou Čínu. Odvolává se na učení Konfucia, v němž dominuje otázka harmonie soužití. Z pohledu Konfuciova učení konfrontace a jednostranná řešení vedou k rozpadu vztahů. Jsou upřednostňovány multilaterálně akceptovatelné postupy, které jediné jsou považovány za perspektivní. V té samé publikaci autoři citují Hendersona, který tvrdí, že konciliace (smiřování) a mediace mají bohatou historii nejen v Číně, ale i v Japonsku. V tradičních komunitách těchto kultur se od vůdčí osobnosti vesnické komunity očekávalo, že bude způsobilá pomoci členům komunity najít při řešení sporů oboustranně (všestranně) přijatelnou dohodu. Jiní autoři, např. Schimazu, Vroom, Fosset, Wakefield, Haley (in: Folberg, Taylor, 1984) zdůvodňují společensko-historickou preferenci mediace v těchto kulturách také nízkým počtem soudních sporů. Na druhé straně ale upozorňují, že tuto situaci ovlivňuje i současná složitá soudní procedura (především v Japonsku).

Kořeny mediace nacházíme ve středověku při řešení trestných činů (Zahnaš, 2001). Způsoby řešení sporů týkajících se viny a trestu a urovnání konfliktu mezi poškozeným a obviněným, spojené mj. i s fenoménem smírčích křížů, mají v Evropě velmi starou tradici. Někdy kolem roku 1300 byly postupně začleňovány do tehdejšího trestního práva. Toto nově uplatňované právo na rozdíl od původního, prostšího, které za smrt oběti vyžadovalo smrt pachatele, se již hlouběji zabývalo i aspekty vycházejícími z lidské psychiky. Důkladněji se věnovalo příčinám trestného činu (nejčastěji vraždy), bralo v úvahu okolnosti jeho spáchání, zejména spáchání vraždy v afektu. Uplatňování tohoto trestního práva přetrvalo až do 16. století. Navenek je prezentované především smírčími kříži. Zjednodušeně řečeno, toto nové středověké právo stanovilo, že vrah poté, co byl usvědčen, nemusel být vždy popraven. Do popředí se dostávala snaha vyřešit jeho provinění jiným, pro něj, pozůstalé i společnost optimálnějším způsobem. Většinou byl zavázán k pokrytí nákladů pohřbu oběti, soudních výloh (v některých případech i v průběhu soudu vypitého piva) a také ke složení patřičné sumy na výživu a výchovu pozůstalých dětí oběti. Rodině oběti musel rovněž poukázat jako výraz pokání dohodnutou finanční částku – tzv. hlavné (tedy ekvivalent za hlavu zabitého) – a další materiální požitky. Při společném jednání o podmínkách uzavírané vzájemné dohody mezi poškozenou stranou a pachatelem (tedy účastníky konfliktu) bylo dbáno na to, aby se obě strany smířily a zavázaly se dále již neusilovat o pomstu. Pachatel byl na místě vraždy povinen postavit vlastnoručně vytesaný kamenný kříž nebo kapličku jako výraz pokání, na paměť a výstrahu současníkům i příštím pokolením. Kamenný kříž představoval upomínku na tragickou událost, byl dokladem pokání a smíření s bohem i pozůstalými.

Je tedy třeba říci, že středověké procesy se značně odlišovaly od soudních procesů, jak je známe dnes. Byly spíše jakousi soukromou nebo soukromě-církevní smírčí dohodou uzavíranou zúčastněnými stranami konfliktu, za přítomnosti a pod patronátem významných světských i církevních osobností a také představitelů místní komunity, např. měšťanů nebo představitelů obce, kmetů, obecních starších. Pro takto uzavírané smírčí smlouvy se vžil název compositio.

V kronice města Brna najdeme u data 2. února 1600 zápis, v němž se uvádí, že Grieg Schuebart, syn místního sedláře, zabil čeledína Paula Jandu. Stalo se tak u městské brány a vražedným nástrojem byl kuchyňský nůž. Za tento čin musel otec pachatele Jandovým příbuzným na základě dohody zaplatit 150 marek a špitálu sv. Štěpána dalších 100 marek. Samotný pachatel pak musel až do Velikonoc, „byv okovy opatřen“, ve dne zametat brněnské ulice a noci trávit ve vězení. Po skončení tohoto pokání musel město „navždy opustit“.

Uvedený způsob řešení následků trestných činů však nebyl ve středověku užíván výhradně. V zásadě platilo, že majetný občan se mohl vyplatit z každého spáchaného zločinu, nemajetný však podléhal fyzickým trestům, které se ukládaly, když provinilec nebyl schopen peněžní pokutu zaplatit. Když tedy nepřicházela v úvahu a nemohla být uplatněna pro všechny zúčastněné strany „výhodnější“ varianta smírného řešení konfliktu, bylo postupováno tak, aby bylo alespoň „zadost učiněno spravedlnosti“.

Doklad o tom, že byla dávána přednost smírnému řešení, uvádí Palacký (1921, s. 463): „Při celém vedení pře veliká panovala přísnost ve formách, při exekuci pak nemalá povolnost a shovívavost uplatňována byla. To vykládá se oumyslem starých zákonodárcův odvoditi lidi od pření se u soudu a nakloniti je raději k obyčeji a řádu zvolených mocných rozsudí aneb k dobrovolným úmluvám. V témže smyslu rozuměti jest také kupříkladu oné hrozné alternativě předepsané starým právem, kdykoli otec zažaloval na únos dcery své. Dcera musela vyznati, byla-li unešena násilím, aneb svolila-li k únosu sama. Po násilí povinna byla unositeli svému vlastní rukou stíti hlavu; ve druhém pak případu měl otec také vlastní rukou stíti netoliko unositele, ale i dceru svou. Bylať to věc přirozená, že pak obyčejně raději následovalo smíření a odpuštění nežli exekuce tak hrozná.“

Ross (1993) se ve své publikaci The Management of Conflict (Řízení konfliktů) soustřeďuje na kulturní pozadí konfliktů. V tomto kontextu nabízí charakteristiku kultur s konstruktivním přístupem k řešení konfliktů. Jako příklad uvádí pět kultur (konkrétní kultury z Afriky, Malajsie, Polynésie, Severní Ameriky a Evropy), jejichž společnými znaky jsou nízká míra pohotovosti k agresi a násilí, silné propojení zájmů jedinců a komunity, preferování vlastního rozhodování a snaha o kontrolu nad řešením sporu, dostupnost pomoci třetí strany (pomoc v řešení konfliktu, ne rozhodování za účastníky sporu), zájem o znovunastolení míru, resp. spolupráce, možnost odstoupit, pokud není možné dosáhnout přijatelného řešení. V tomto můžeme vidět evidentní znaky mediace, resp. participativního řešení konfliktů.

Gibbs (in: Folberg, Taylor, 1984) popisuje způsob řešení konfliktů v některých afrických kulturních oblastech. Stejně jako Ross nachází evidentní paralelu se současnou formou mediace ve více ohledech. Svou pozornost přitom zaměřuje zejména na sousedské a komunitní spory, které se zde tradičně řeší bez přítomnosti autority s právem rozhodnout o sporu jiných. Řešení se váže ke komunitnímu životu, konflikt se projednává v širším plénu a trpělivě se hledá dohoda. Podobné prvky řešení sporů můžeme najít i u některých kmenů amerických indiánů. Například pro kmen Zuňi byl ideálem muže člověk „příjemně vystupující, který má ke kompromisům nakloněnou povahu a štědré srdce“.

Autoři Doo, Yaffe, Ordione, Buzzard (in: Folberg, Taylor, 1984) analyzují religiózní přístupy ke konfliktům. I zde se dají najít společné prvky participativního řešení konfliktů za pomoci třetí strany. Například v roce 1920 americká židovská komunita zřídila vlastní mediační fórum. Společenství kvakerů už od počátku svého působení v USA praktikovalo mediaci v komerčních a rodinných sporech. V současnosti existují samostatné křesťanské mediační a konciliační služby.

Příkladem religiózních přesahů mediace je její využití při řešení konfliktů různých náboženských skupin např. v islámsko-křesťanském prostředí. Medína[1] byla středověkým městským státem muslimů a židů, Medínská charta pak první ústava a první doložený případ ústavního práva v islámu, prostřednictvím kterého byly řešeny interkulturní konflikty. Článek Yetkina (2009, s. 439–450) zkoumá možnosti ústavního řešení konfliktů v Medíně ve srovnání s moderními západními teoriemi a postupy mediace. Zabývá se vlivem kultury a náboženství na řešení konfliktů, ukazuje rozdíly mezi tradičními islámskými a západními kulturními předpoklady, které formují různé přístupy k jejich řešení. Srovnání mezi Medínskou chartou a konstruktivními způsoby řešení konfliktů mělo mj. motivovat k úsilí o mediaci mezi muslimskými společnostmi a jinými společnostmi globalizovaného světa.

1.2 VÝVOJ MEDIACE JAKO SPECIFICKÉ METODY ŘEŠENÍ KONFLIKTŮ

Mediace jako specifická metoda řešení konfliktů se začala uplatňovat zhruba před 40 lety, je tedy poměrně mladá. Studiu její historie však není věnována větší pozornost. Ta je zatím soustředěna na možnosti aplikace mediace či objasňování zákonitostí mediace. Obojí je determinováno především požadavky praxe.

V informacích o historii mediace (zejména mediace jako metody) se názory odborníků – co se týče časového zařazení – liší. To je zřejmě dáno i tím, že ve vývoji metody od starověku do dneška je obtížné stanovit přesně časový úsek, od kterého je možné hovořit o mediaci jako o metodě. Mediace jako metoda řešení konfliktů ve své současné podobě je na jedné straně logickým výsledkem přirozeného myšlenkového a společenského vývoje druhé poloviny 20. století, na druhé straně až překvapivě obsahuje zkušenosti několika kultur různých historických období (Labáth et al., 2004). Mediace se vyvíjela v různých historických obdobích, v rozdílných geografických oblastech, v různých oborech společenské praxe odlišně. Používala se v mnohých formách, které se více nebo méně dnešnímu pojetí mediace přibližovaly. Avšak ani dnešní pojetí mediace není, jak ukážeme dále, jednotné.

Nové pojetí mediace vzniklo podle H. Boserupa (2000) na třech základech:

- • komunikace,

- • vyjednávání,

- • strukturování procesu.

Do USA a Kanady, kolébek mediace v naší „severozápadní“ civilizaci, přišla mediace v první polovině 20. století spolu s čínskými a židovskými přistěhovalci.

Baruch Bush a Folger (1994, s. 1–12) uvádějí, že k rozvoji mediace dochází koncem šedesátých a počátkem sedmdesátých let. Podle autorů se do té doby metoda zprostředkování ověřovala v laboratorních podmínkách. Využití metody před rokem 1965 mimo prostředí laboratoří se podle nich prakticky nevyskytovalo. Přibližně od konce šedesátých let tedy nastává rozvoj metody. Souvisí to se společenskými a politickými změnami v USA. Revoluční šedesátá léta přinesla v USA významné změny v oblasti sociální, politické i hodnotové. Ukázalo se, že materiální blahobyt není dostatečným naplněním života. Celková společenská liberalizace vedla ke zvýšenému přebírání individuální zodpovědnosti, rozvoji občanské společnosti, k aktivní spolupráci na řešení konfliktů, na veřejném rozhodování a na společenských změnách. Masová migrace druhé poloviny 20. století způsobila zánik přirozených komunit a jejich sociálních funkcí. Přesun populace do městských aglomerací zvýšil sociální napětí a počet konfliktů. Rozpad tradičních společenství měl za důsledek úpadek neformálních forem svépomoci. Formální instituce pak nestačily zvládat nárůst sporů. Začaly vznikat svépomocné aktivity, alternativy k tradičnímu životnímu stylu, ke kultuře. Spontánně vzniká hnutí alternativního řešení konfliktů. Nebylo plánované, nepodléhalo žádné autoritě, nebylo omezené akademickým ani politickým prostředím. Vyrostlo přímo v komunitě a vyplynulo z každodenních potřeb občanské společnosti. Dále se mediace v USA formovala ve dvou odlišných směrech:

1. 1. Společenské organizace společně s představiteli justice a právními reformátory prosazovali využívání mediace k rozvoji společenství a jako alternativu k formálnímu soudnímu systému. Justiční hnutí za rozvoj alternativních metod řešení konfliktů bylo odezvou na reflektovanou neúčinnost soudního systému. Mediace byla jedním z nástrojů jeho reformy. V roce 1965 byla komisí na vymáhání práva a uplatnění spravedlnosti konstatována přetíženost amerických soudů. Závěry přispěly ke konsenzu o potřebě soudní reformy a zavádění nových metod a přístupů v řešení soudních případů.

Východiska programů reformy justice:

- – odklonit případy od nákladů soudního případu;

- – nabídnout více možných postupů u vybraných typů případů;

- – poskytnout více účinné a dostupné služby občanům;

- – snížit náklady soudní justice;

- – zvýšit spokojenost občanů se systémem spravedlnosti.

Prvotní programy se zaměřovaly na využití arbitráže (Filadelfie, 1969), mediace s využitím studentů právnické fakulty (1971), vznikl ústav pro mediaci a řešení konfliktů (New York, 1975), program na urovnání občanských konfliktů (Miami, 1975).

Zvláštní pozornost byla věnovaná trestným činům nižší společenské nebezpečnosti, sousedským a příbuzenským sporům. Tyto snahy byly posíleny v roce 1976 národní konferencí k příčinám nespokojenosti s uplatňováním spravedlnosti.

1. 2. Političtí vůdci a lídři občanských komunit zaváděli mediaci k řešení společenských konfliktů. Komunitní mechanismy smiřování byly chápány jako demokratická příležitost občanů včasně zasáhnout do konfliktu, dříve než tak bude učiněno institucionálními mechanismy. Očekávalo se od nich, že přispějí ke společenskému smíru, ale také k rozvoji občanů, jejich kontroly nad vlastními životy, k jejich humanizaci a individualizaci. Prostředkem jejich postupného zavádění v průběhu sedmdesátých let 20. století a později byly programy řešení komunitních sporů (např. pro řešení rasových konfliktů, pro integraci irských přistěhovalců, ke snížení strachu ze zločinnosti).

Tyto programy měly některá společná východiska a cíle s programy reformy soudní justice, specificky pak:

- – povzbudit decentralizaci kontroly nad rozhodováním ve společenstvích;

- – dát komunitě příležitost řešit konflikt a znovunastolit spravedlnost dříve, než to bude zadáno formálnímu právnímu systému;

- – posílit principy sousedství a komunitního rozhodování;

- – redukovat společenská napětí posilováním vlivu sousedů, farnosti, církve, školy a organizací sociálních služeb;

- – posílit schopnost občanů aktivně se zapojit do demokratických procesů efektivní správy vlastní obce.

Ačkoli motiv a přístupy obou společenských skupin byly v mnoha ohledech rozdílné, jejich společným cílem bylo šíření myšlenky mediace.

V praktické oblasti se mediace rozšířila z několika ojedinělých mediačních programů na začátku sedmdesátých let na téměř 200 programů počátkem osmdesátých let a asi 300 programů v polovině devadesátých let (Jonson, 1993, in: Baruch Bush, Folger, 1994). Nyní je odhadováno přes 500 mediačních programů po celých USA.

V důsledku převážně pozitivního přijetí mediace v laických i odborných kruzích se rozšířily také její možnosti aplikace na široké spektrum konfliktů: rozvod, ekologické konflikty, bydlení, institucionální konflikty (např. s věznicemi, školami, nemocnicemi), malé pohledávky, osobní urážky, pojištění, komunitní konflikty, politické konflikty, mezinárodní konflikty (Singer, 1990, in: Baruch Bush, Folger, 1994). V posledních deseti letech se rozvoj a využití metody ještě urychlily.

Průkopnickou úlohu od počátku měl a trvalý význam si uchovává časopis Journal of Conflict Resolution, který začal vycházet v roce 1957 na Michiganské univerzitě v Ann Arboru. Přesto byla mediace mnohem rychleji přijata laickou veřejností (stávajícími či potenciálními klienty) než veřejností odbornou. Až poté co byly pozitivní účinky mediace zjevné, byla státem zakládána specializovaná centra, která poskytují mediační služby zdarma či za určitý minimální poplatek. Přínosem pro aplikaci mediace v praxi bylo zapojení společenských organizací, ať již charitativních a nevýdělečných, nebo těch, které počaly vytvářet různé sítě mediačních center na komerční bázi. Mediace se stala součástí výukových programů univerzit, středních i základních škol včetně škol mateřských. V nich jsou děti vedené již od malička k tomu, aby konflikt nechápaly jako něco naprosto patologického a nepřirozeného, ale jako nevyhnutelnou součást lidského života.

Mediace se v USA nyní využívá v 60–70 % zjevných konfliktů, přičemž asi dvě třetiny končí uzavřením výsledné dohody (Riskin, Arnold, Keating jr., 1997). Kromě USA a Kanady jsou mediační služby nejvíce rozšířeny ve Francii, Německu a Velké Británii. Ve Francii byla mediace zavedena před 15 lety jako služba pro francouzské soudy. V jejím rámci jsou řešeny méně závažné trestné činy a dále rodinné, sousedské, obchodní, pracovní, komunitní konflikty. Podle J. Morineauové (1999) sahají kořeny francouzského pojetí mediace již k předsokratovské filozofii, později k Sokratovu způsobu tázání, jeho maieutice. Anglosaský přístup k mediaci je podle ní mnohem více zaměřen na techniku, na vyjednávání a nalezení řešení.

V současnosti vychází samostatné časopisy o mediaci (např. Mediation Quarterly, Journal on Mediation, internetový časopis Mediate.com), pracují národní organizace mediace (např. Asociace mediátorů ČR, Asociácia mediátorov SR, národní organizace Partners for Democratic Change), mezinárodní sdružení (např. Nordic Forum for Mediation and Conflict Management, World Mediation Forum). Mediace se stala samostatnou metodou, která má svou aplikační sféru i specifickou oblast teoretické interpretace.

Konec ukázky

Table of Contents

Úvod

Mediace v teorii

1. Historie mediace

1.1 Kořeny mediace

1.2 Vývoj mediace jako specifické metody řešení konfliktů

2. Teoretická východiska mediace

2.1 Filozofická východiska mediace

2.2 Psychologická východiska mediace

2.3 Sociologická východiska mediace

2.3.1 Systém a teorie systémů

2.4 Právní východiska mediace

2.4.3 Spravedlnost

3. Teorie mediace

4. Základní principy a cíle mediace

5. Pojetí mediace

5.10 Mediace a psychoterapie

5.10.1 Základní srovnání mediace a psychoterapie

6. Vztahy v mediaci

6.1 Mediace jako komunikační situace

6.2 Vztahy v mediaci

6.2.1 Vztahy mezi účastníky mediace

A. Vztahy mezi klienty

6.2.2 Vztahy k mediaci a jejímu výsledku

Hodnocení procesu a výsledku mediace

6.3 Role mediátora

6.3.1 Role mediátora v závislosti na mediačním přístupu

6.3.2 Determinanty přístupu mediátora

7. Proces mediace

7.3 Fáze mediace

7.3.2 Získávání informací

7.4 Formy mediace

7.5 Prostředky mediace

7.5.1 Strategie a techniky při mediaci

Techniky při mediaci

9. Právně organizační aspekty mediace

9.1 Status mediace

10. Indikace k mediaci

11. Aplikační oblasti mediace

11.1 Přehled aplikačních oblastí mediace

11.1.1 Mediace v civilních sporech

11.2 Rodinná mediace

11.2.3 Mediace v rodinných konfliktech

11.3 Peer mediace

11.4 Obchodní mediace

11.4.5 Obchodní mediace v České republice

12. Mediátor jako profese

12.1 Kompetence mediátora

12.1.2 Vzdělání

12.1.4 Osobnostní předpoklady

12.2 Profese a profesionalizace mediace

12.2.1 Mediátor jako profese

13. Vzdělávání v mediaci