Jan Pavel

Proč blijou sloni (ukázka)

Elektronická kniha

© Jan Pavel, 2011

© Nakladatelství Slovart, s. r. o., 2011

ISBN 978-80-7391-554-4

Bydlíme už od narození v rodinným domě v Hloubětíně, což už je Praha, naše krásný hlavní město. Náš dům, kterej se tatínek snaží už dlouhou dobu dostavět, se mi zdá poměrně velkej, ale maminka by ráda, aby byl ještě větší. To ale chce až od tý chvíle, co se nám narodil bratříček Tomík. Maminka má totiž pocit, že potřebujeme víc prostoru. Já jsem ale rád, že bydlíme, kde bydlíme, protože kdybysme bydleli někde jinde, nikdy bych nezažil to, co jsem zažil tady.

Na zvonku u branky máme napsáno Taliánovi, tak se jmenujeme. Bohužel i proto si ze mě ostatní dělaj legraci a říkaj mi třeba buřte nebo klobáso, i když jsem docela hubenej. Ale ten zvonek ještě nefunguje, takže je jedno, co je na něm napsaný, protože pokud nechceme, stejně se k nám nikdo nedostane. Já se celým jménem jmenuju Michael Talián, jako ten archanděl, kterej pomáhá lidem zvládnout všechny problémy, což je ale zase dobrý.

Můj tatínek hraje už od dětství na housle, a to hraní ho provází celej život. Jeho housle jsou ale taky nebezpečnej nástroj, protože se kvůli nim s maminkou často hádaj. Ale jinak je tatínek úplně normální a pracuje jako inženýr v ZPA Čakovice. Na jednu velkou hádku, která se stala teprve nedávno, nemůžu pořád zapomenout. Když jdu večer spát, musím strčit hlavu pod peřinu, abych se před tím schoval, ale i tak mi připadá, že zase vidím tátu, jak stojí nad hromadou třísek a po tvářích mu tečou slzy. Máma totiž vzala jeho housle, vztekle je hodila na zem a začala po nich dupat. Skákala po nich, jak se jenom dalo, protože se tatínek vrátil z jednoho koncertu až k ránu a táhlo z něj pivo. Kdyby přišel domů jenom pozdě v noci, nic by se nestalo, ale on přišel až za svítání, což bylo úplně nejhorší. A navíc se mu to stávalo dost často.

„Co ty víš? Copak to můžeš pochopit? Tu velikost… Tu krásu… To nekonečný nebe nad náma… Hvězdy… To všechno tam nahoře,“ říkal a dojatě přitom zadrhával.

„Hlavně že to ty, ožrala, chápeš,“ začala se maminka vztekat a pak vzala ty jeho housle a už to bylo.

Tatínek stál v předsíni a po tvářích mu pořád tekly slzy. Pomalu si k těm houslím klekal a začal je sbírat. Třísku po třísce je bral do rukou, jako když bere matka do náruče dítě, aby se s ním mohla pomazlit. Pak chodil po domě a ukazoval nám zbytky z těch houslí a vyprávěl, jak takový housle vzniknou: „To musí nejdřív někdo vykopat pořádnou jámu a do ní zasadit strom. Housle se dělaj jedině z javoru a javor, ten roste desítky let. Teprve pak ho porazej a rozřežou na prkna, který se uskladněj, aby se dřevo úplně vysušilo. A po dalších letech si s tím dřevem hraje houslař, až je z něho nakonec tady ten krásnej nástroj…“

Tatínek se podíval, co drží v rukou.

„A pak přijde takovej barbar, jako je vaše máma,“ kroutil nechápavě hlavou, „a ty housle klidně rozšlape jako nějaký poslední harampádí!“

„Kdybys nechlastal…!“ křikla na něj v tu chvíli maminka.

Tatínek dál chodil se zbytkem houslí po bytě, kroutil hlavou a pořád mu tekly slzy. Bratříček mezitím pobíhal kolem, chvíli držel a kousal do nohy mě, chvíli tatínka, kterej ho hladil dojatě po hlavičce. A bratříček se smál, protože to všechno považoval za další skvělou hru.

I mně bylo těch houslí moc líto, ale ještě víc mi bylo líto tatínka a přemejšlel jsem, proč se lidi pořád jenom hádaj. Je to všechno zbytečný, říkal jsem si, hádky jsou k ničemu a hádáním se stejně nic nevyřeší. Až budu dospělej, hádat se nikdy nebudu. Radši vždycky ustoupím, i kdyby mě to mělo ponížit, tak radši ponížení než hádky. Jenže jsem pořád viděl tátu, jak pokládá náruč s torzem houslí na místo k ostatním třískám. Pokládá je jako do hrobečku a najednou je celej v černým, všude je plno kytek a věnců, dechovka hraje smuteční pochod a tátovi po tvářích pořád tečou slzy a kapka za kapkou padaj do jeho třísek.

Tatínek se pak zamknul s třískama v dílně, což dělal vždycky, když se s maminkou pohádali. Věděl jsem, že se tam opije ještě víc a usne s hlavou na stole mezi nářadím.

Zalezl jsem si zpátky do postele, bratříček už mezitím usnul a spokojeně pomlaskával s dudlíkem v puse. A pak jsem uslyšel mámu, jak potichu vzlyká v ložnici. Tak potichu, aby to nikdo neslyšel. Určitě už ji přešel vztek a teď toho, co udělala, taky lituje. Jistě nechápe, jak se to mohlo stát. Chtěl jsem jít za ní, ale bál jsem se vylízt z pokoje. Maminka ty housle určitě taky lituje, tak jako já, tak jako táta, a určitě už myslí na to, kde by co nejrychleji sehnala peníze, aby tátovi koupila nový.

A jednoho dne, bylo to sotva měsíc po tom, je maminka opravdu přinesla. Obřadně je položila na stůl před tátu a všichni jsme se seběhli, abysme se mohli seznámit s novým členem rodiny, s novejma houslema. Nikdo jsme se nemohli vynadívat na jejich tvary, zákoutí a linii krku. Mě ale nejvíc upoutal ručně vyřezávanej smyčec s ozdobnejma reliéfama, který se táhly po celý dýlce. Rukojeť vypadala jako obtočenej had, pak na sebe navazoval jeden neznámej motiv za druhým, až smyčec končil hlavou koně. Takovýho spíš šachovýho koně. Prostě mi připadal jako stvořenej nějakou tajemnou silou, tak byl nádhernej. Ale já, když jsem si ho pořádně prohlídnul, jsem se začal bát, jestli ho máma někde neukradla. Tajně jsem si kupoval noviny a každej den pročítal černou kroniku, jestli se někde z muzea neztratil drahocennej, ručně vyřezávanej smyčec. Ale nikdy jsem nic nenašel, a tak jsem si pomalu na ten smyčec ve vitríně v pokoji zvyknul i já. Táta ho totiž používal jenom při svátečních příležitostech, jako byly například Vánoce, jinak měl pořád ten svůj starej, na kterej máma tenkrát, když mu rozšlapala housle, úplně zapomněla.

Na Vánoce jsme se každoročně všichni těšili jako na nejsvátečnější svátek roku. Nejvíc ale asi já s bratříčkem. Během Štědrýho dne dopoledne jsem já zdobil stromeček, protože to je ta nejdůležitější věc, aby stromeček vypadal. Dal jsem si vždycky moc záležet, aby hrál všema barvama. Ozdoby jsem na něj věšel systematicky, nejdřív červený, pak modrý, pak zelený a pak další barvy. Když ozdoby došly, přišly na řadu čokolády z kolekcí, co táta dostával od ROH, což je taková organizace, která působí ve všech podnicích a rozdává kolekce a zájezdy na dovolenou. Máma kolekce nedostávala, protože pracuje jenom napůl na místním zdravotním středisku jako uklízečka, a když někdo pracuje jenom napůl, nic zadarmo nedostane. Pak jsem ještě na stromeček navěšel ozdobný řetězy a úplně nakonec jsem ho posypal takovejma barevnejma kouskama alobalu a maminka na něj ještě natrhala malý kousíčky vaty, aby vypadal jako zasněženej.

Před polednem tatínek zabíjel kapra, kvůli kterýmu jsme se nemohli dva dny koupat, protože se proháněl v naší vaně. To jsme ale s bratříčkem seděli radši zavřený v našem pokoji, protože jsme vraždění ryb nesnášeli. Salát už měla maminka hotovej z předchozího dne a tatínek ho chodil každou chvíli ochutnávat.

„Nikdy jsem nejed lepší,“ liboval si a rejdil lžící v lavoru, protože u nás se dělá salát v obrovským umělohmotným lavoru, a tatínek ho i tak dokáže během dvou dnů všechen spořádat. „Co to tam dáváš, že je tak božskej?“

A maminka se vždycky smála a říkala, že má svůj tajnej recept.

„Jsi prostě nejlepší kuchařka široko daleko,“ obletoval tatínek maminku a každou chvíli ji pohladil.

Když se tatínek dobře najedl, měl vždycky dobrou náladu a my pak všichni s ním, i když ani já, ani bratříček jsme salát neradi a ke kaprovi nám maminka musela vždycky udělat bramborovou kaši.

Po celým bytě už to kvečeru vonělo, protože maminka na plotýnce sporáku žhavila nějakou směs koření, která se dá koupit i normálně v obchodě, říká se tomu františek, a je to taková slisovaná pyramida, jenže ta spíš smrdí. Tahle maminčina směs byla naopak voňavá.

A pak, po večeři, když už se venku úplně setmělo, jsme si sedli v ložnici, tatínek vytáhnul housle, ty nový od maminky, a začal hrát koledy a další písničky. S bratříčkem jsme čekali, až Ježíšek zazvoní, abysme mohli běžet ke stromečku a rozbalovat vánoční dárky, těšit se ze splněnejch přání a hned si připravovat další na příští rok. Ale jak jsme poslouchali ty koledy, věděl jsem, že tyhle Vánoce Ježíšek nepřijde a nezazvoní, a litoval jsem toho, co mě to napadlo, takhle bratříčka navést. Můj bratříček měl totiž odjakživa vrozenej smysl pro pořádek. Kamkoli přišel, všude začal uklízet. Nic jinýho nedělal, než že chodil celej den po bytě a uklízel. Ale uklízel tak nějak po svým. Měl ve svojí hlavičce zakódováný, kam co patří, jenže jeho zakódování se nikdy neshodovalo se zakódováním tatínka a maminky. Proto se často stávalo, že se kartáček na zuby ocitnul na záchodě a štětka na mísu ležela na umyvadle v koupelně. Vojenskej krém na boty se chladil v lednici a nebylo divu, že když si v něm rozespalej tatínek namočil v noci rohlík, že mu nechutnal a on pak lítal ráno po bytě a nevěděl, komu a proč by vynadal dřív. Vždycky se našla spousta důvodů. Já jsem si tohle všechno dával za vinu, protože jsem si myslel, že to můj bratříček nemá v hlavě v pořádku od tý doby, co jsme si hráli na indiány a já ho lovil jako divokou zvěř. Místo lasa jsem používal šňůru od luxu, jenže jsem nepočítal s tím, že budu i šikovnej jako pravej indián a že bratříčka hned ulovím. Při prvním vrhnutí lasa se bratříček rozbrečel a z hlavy mu po obličeji tekla krev, protože jsem ho trefil zástrčkou. Dostal jsem tenkrát takovej vejprask, že jsem si tejden nesednul. Nebo to bylo možná od tý doby, co jsme se koupali doma v kuchyni. Byly zrovna příšerný vedra, a proto jsem hledal něco, čím bysme se mohli zchladit, a tak jsem vzal z lednice litr mlíka, vylil ho na zem a nafoukl jsem sobě i bratříčkovi koupací kruh. Jenže můj bratříček se tak rád koupal, že si přistrčil židli jako skokanskej můstek, kterej viděl v televizi, když dávali závody skokanů, vylezl na něj, a jak už to nemohl vydržet, vrhnul se šipkou dolů po hlavě. A já si pak už jenom vyčítal, že jsem toho mlíka nerozlil o hodně víc.

Možná proto jsem si taky říkal, že můžu i za to, proč Ježíšek letos nezvoní. Viděl jsem totiž maminku, jak připevňuje na kliku od okna zvoneček a od něj táhne po celým pokoji nit až do chodby. Ale tam už jsem maminku nesledoval, protože šel kolem bratříček a já mu tu nit ukázal a on ji okamžitě sebral a začal pomalu smotávat, až došel ke zvonečku, kterej vzal i s nití a někam to všechno odnesl.

Seděli jsme v ložnici, poslouchali, jak tatínek krásně hraje, a já nenápadně pozoroval maminku, jak je víc a víc nervózní, jako by pořád něco hledala, až jsem se konečně odhodlal jí všechno říct. Jak jsem bratříčka navedl a on pak uklidil zvoneček. Maminka se ale vůbec nezlobila.

„To je dobře, žes mi to řekl. Ježíšek by takhle neměl čím zazvonit. Já teď půjdu ke stromečku a počkám tam na něj,“ řekla maminka a vstala. „A až bude Ježíšek hotovej, pošle mě pro vás.“ Jenže tatínek si vzal znovu do rukou housle a začal hrát maminčinu nejzamilovanější koledu, která se jmenovala Jak jsi krásné neviňátko a která se mi taky moc líbila.

Maminka se posadila zpátky, že ještě počká, až tatínek tuhle písničku dohraje. Všichni jsme se zasnili, protože tatínek hrál tak krásně jako nikdy předtím, a přemejšleli jsme o tom, jaký jsou ty letošní Vánoce úžasný, že takový nikdo z nás nepamatuje. Tatínek hrál nejenom celou svou duší, hrál taky celým tělem a maminka musela pustit ventilátor a namířit ho na tatínka, aby se tolik nepotil. Ale jak tatínek hrál a vkládal do tý písničky pro maminku srdce, nedával pozor a strčil smyčec do toho zapnutýho ventilátoru. V tu chvíli jsme všichni ztuhli a koukali po sobě. Bratříček začal natahovat a maminka rychle přerušila ticho a zeptala se, jestli jsme to taky slyšeli, jestli jsme taky slyšeli to zvonění. Já a bratříček jsme se hned rozeběhli ke stromečku, sedli si pod něj, a zatímco bratříček už horlivě trhal ozdobný papíry a rozbaloval dárky, já viděl v malý dřevěný truhličce ležet vedle sebe tatínkovy rozšlapaný housle a teď i zbytky z jeho novýho smyčce, kterej mu rozsekal ventilátor. Ležely svorně vedle sebe a já najednou zaslechnul z ložnice, jak se tatínek s maminkou zase hádaj, protože si tatínek vzpomněl na svoje starý housle a maminka viděla rozmetaný zbytky ze smyčce, kterej byl nejenom neuvěřitelně krásnej, ale taky velice drahej a kterej musela koupit zvlášť, protože u houslí, jak je sehnala v zastavárně, smyčec nebyl.

„To nemůže bejt chvíli klid?“ uslyšel jsem vzlykat maminku.

„Co to povídáš? Co ti zase přelítlo přes nos?“

„Copak se dá takhle žít?!“

„A co bys pořád chtěla?!“

„Nic!“

A já si v tuhle chvíli znovu svatosvatě slibovat, že se v životě nikdy s nikým hádat nebudu, to radši vždycky ustoupím, a s touhle přísahou jsem rozbalil svůj první dárek, což byl pletenej kulich od babičky, s velkou bambulí a přišpendleným přáním: aby ti nenamrzala hlava.

Celou sobotu jsem chodil jako bez duše kolem domu a byl jsem úplně šíleně nervózní. Snažil jsem se kvůli tomu nějak zabavit, dokonce jsem se pokoušel dělat něco na zahradě, což by mě za normálních okolností ani nenapadlo. Zahradničení jsem nesnášel, ale dneska, abych si ukrátil dlouhou chvíli, došlo i na to. Otrhával jsem jahody, pak jsem ještě odplevelil skalku. Jenže ani to mě nepřivedlo na jiný myšlenky. Pořád jsem se musel snažit, abych alespoň na chvíli zapomněl, co mě čeká večer.

Když už na záhonku nezbyla jediná červená jahoda a skalka byla bez lístečku plevele, chodil jsem zase jako ve snách a nevěděl coby. Chvíli jsem postával pod třešní a přemejšlel jsem, jestli bych neměl nějaký otrhat, aby bylo na koláč, kterej maminka pekla každou neděli. Nebo jsem ještě taky posedával na terase a každou chvíli jsem se chodil dívat do kuchyně na hodiny. Minuty se ale vlekly čím dál pomalejc. Počítal jsem, kolik času ještě zbejvá, než zapadne slunce, který se dneska drželo nad obzorem dýl než jindy.

Tatínek něco montoval ve sklepě, myslím, že tahal kabely pro světlo. Slyšel jsem, jak občas buší kladivem do majzlíku, až se otřásá celej dům. Maminka říkala, že nechápe, proč dělá táta ve sklepě, když je v první řadě potřeba dodělat koupelna a oba pokoje v patře, pak dlažba v předsíni, parapety a vlastně úplně všechno, že nic není, jak by mělo. Že nám tenhle barák, dřív než ho dostaví, spadne stářím na hlavu.

Šel jsem si radši na chvíli lehnout, abych to všechno zaspal. Zalezl jsem si do svýho pokoje, zatáhnul jsem závěsy, ale i v přítmí jsem se na posteli jenom převaloval a ne a ne usnout. Nakonec, asi po půl hodině, se mi to konečně podařilo.

Kolem sedmý mě přišla probudit maminka, protože už jsem měl na stole večeři. Radostně jsem vyskočil z postele, což u mě není zvykem, vždycky mi to trvá neuvěřitelně dlouho, než se proberu z mrákot.

„Až dojíš, tak vyrazíme,“ řekla maminka spiklenecky. „Tašky už máme připravený…“

V chodbě jsem uviděl tři obrovský kabely. Netušil jsem, kde je maminka tak najednou vzala, ale to bylo v tuhle chvíli vedlejší, hlavní věc, že to bude do čeho dávat. Lehce mě zamrazilo po těle.

„Kohout už tam je?“ zeptal jsem se, ale zaskočil mi kousek brambory, takže jsem se zakuckal.

„Co děláš?“ plácala mě máma po zádech.

Podařilo se mi polknout, ale pro jistotu jsem se rychle napil vody se šťávou.

„Dobrý, stačí,“ musel jsem mámu zadržet, protože mi pořád bušila do zad.

„Máš jíst pomalu a v klidu!“

„Já už nemůžu,“ odstrčil jsem talíř se zbytkem kuřecího stehna a několika zbylejma bramborama, který plavaly v másle.

Maminka vždycky hodně mastila, to podědila po svojí mamince, která byla zamlada panskou kuchařkou někde v jižních Čechách na statku. Tam se naučila, že čím větší boháč, tím mastnější jídla si dával vařit. Ukazoval tím totiž světu, že na to má. Babičku jsem neměl rád, byla sprostá, nadávala jako dlaždič, a ještě ke všemu žalovala. Jednou jsem si udělal z nití, který jsem si vypůjčil v košíčku se šitím, úžasnou lanovku. Vedla od kličky okna až ke klice od dveří. Jako kabinu jsem použil krabičku od Pigi čaje a vozil jsem v ní sem a tam Igráčka tesaře. Měl jsem ještě Igráčka rytíře, ale ten lanovkou jezdit nemohl, protože jsem ho přilepil na jeho koně, aby pořád nepadal. Když to babička uviděla, zpřetrhala mi tu lanovku s tím, že je nití škoda a že nejsou na hraní. Navíc šlápla na Igráčka, a tomu upadla noha. Vím, že to neudělala schválně, ale tak hrozně mě to v tu chvíli naštvalo, nejenom kvůli tomu beznohýmu chudákovi, ale i kvůli tomu, že zničila celý moje dílo, až jsem se z toho vzteku po ní ohnal rukou. Ani jsem se jí nedotknul, jenom jsem tak máchnul pravačkou vzduchem, ale ona to stejně vyslepičila mámě, že jsem ji prej chtěl praštit, a máma mě seřezala vařečkou. Od tý doby jsem babičku nesnášel, i když omastek jsem nesnášel ještě o trochu víc. Navíc byla babička původem z Brna, tam se narodila, i když se pak, ještě když byla malá, přestěhovala se svejma rodičema do Čech. Ale jak říkal tatínek, i když to měl od maminky zakázaný: „Svině zůstane sviní a Brňák Brňákem, i kdyby měla babička koule.“

„Ach jo… Pro koho to asi vařím?!“ rozzlobila se na mě máma. „Ober to maso, brambory nakrájej na menší a dej to Terině…“

Udělal jsem to a všechno jsem nasypal do misky našemu psovi, naší jezevčičí holčičce, miláčkovi Terince, ale bylo mi jasný, že ta si pochutná jenom na mase a brambory zejtra vyhodíme, protože Terina byla mlsnější než já.

Oblíknul jsem si černou mikinu a černý tepláky, to abych nebyl v případný tmě tiskárny vidět, kdybych se musel narychlo schovat do nějakýho temnýho kouta. A pak jsme vyrazili. Rychle jsme s mámou přeběhli silnici a vešli do vrátnice.

„Tak jsme tady, pane Kohout,“ řekla maminka.

„Jojo, tak poďte,“ řekl vrátnej nevrle a zvednul se od malý černobílý televize, kde právě běžel film Černý korzár, což jsem nevěděl, takže jsem najednou zalitoval, že nesedím doma před televizí.

Kohout byl vrátnej za všechny peníze, což se o něm vyprávělo všude kolem. Zamlada, soudě podle toho, co jsem slyšel, nebyl na světě člověk, kterej by ho dokázal napálit. Říkalo se, že si u aut, který do tiskárny vjížděj, zapisuje státní poznávací značku z obou stran: zepředu i zezadu. Co kdyby byla každá jiná? To by tak hrálo! Jenže to bylo před lety, když ještě nebyl ochotnej udělat za láhev rumu téměř cokoli. Dneska už byl docela jinej člověk. Teprve nedávno ho pustili domů z nemocnice, protože se mu stala taková nepříjemnost. Když se vrátil jednou večer domů z hospody a byla mu zima, tak ho napadlo, že si přitopí plynovou troubou. A jelikož jde zima odspodu, strčil si do tý rozehřátý trouby nohy a chvíli se opravdu těšil z příjemnýho tepla. Ale jenom do tý doby, než ve svojí opilosti usnul. A trouba hřála a hřála tak moc, že Kohoutovi přiškvařila ke kůži silonový ponožky, který si zapomněl stáhnout.

„V hospodě si teď ze mě dělaj srandu a říkaj mi Žofré, škvařená punčocha,“ vyprávěl pajdavej vrátnej mámě, jak trpěl v nemocnici bez piva a rumu, a vedl nás dlouhou temnou chodbou plnou potrhanejch papírovejch krabic.

Já si v tu chvíli začal teprve doopravdy uvědomovat, že jdu poprvý v životě krást. To už není, jako když jsem si jednou strčil v obchodě do kapsy lízátko, teď se chystám opravdu a se vší vážností krást. Krást podle plánu s prázdnejma taškama v obou rukách.

Před námi se vynořily zamřížovaný dveře a vrátnej musel chvíli hledat klíč, než nás vpustil do země zaslíbený, do obrovskýho skladu, kterej byl obestavěnej regálama a k prasknutí naplněnejma skříněma. Tlumený světla na stropě byly spíš k zlosti, než aby pořádně svítily.

„Tak tady, no… Vyberte si,“ řekl Kohout a otočil se k odchodu. „Já tam musím zpátky, vy pak přijďte.“

Ztratil se v chodbě a my s maminkou osaměli. Všude kolem se rozprostřelo ticho. Přišlo mi to až podezřelý, že sem odnikud nedoléhá žádnej zvuk, ale možná jsem byl spíš vystrašenej a to podivný mrtvo, který mě začínalo ovládat, mi zalejzalo pod kůži. Pak jsem si všimnul, že tady nejsou žádný okna, takže to bude tím, že si tu přijdu jako v nějaký kobce, i když jsem v žádný kobce nikdy nebyl, ale takhle nějak bych si to tam představoval. Nebyl jsem sice v kobce, ale zato jsem byl v kanále. To se přihodilo tak: jednou jsme s Adamem objevili u Rokytky, u říčky, kolem který jsme chodili ze školy, vchod do podzemí, z kterýho vytejkal potůček bahnitý vody a stejkal rovnou do naší říčky. Adam je můj spolužák ze Základní školy národního hrdiny Jana Švermy, kam spolu chodíme do šestý třídy. Jan Šverma je bejvalej slavnej partyzán, kterej má před naší školou bustu, což je socha hlavy. Hned jsme se s Adamem rozhodli, že to musíme prozkoumat, a tak jsme se další den v holinkách, oblečený do pláštěnek a vyzbrojený baterkama vydali do neznámejch útrob vstříc dobrodružství. Museli jsme se sice trochu krčit, abysme se do roury vešli, ale lezli bysme tam klidně i po kolenou. Postupovali jsme poměrně rychle kupředu, minuli jsme několik míst, kde se roura rozdvojovala, nad náma se objevovala víka kanálů, po kterejch sem tam projelo auto, a proto jsme věděli, že jdeme pod silnicí. Zprvu jsem kanály počítal, ale pak se mi čísla nějak popletly a musel jsem toho nechat. Po hodině a půl, když jsme nenašli nic jinýho než další a další tunely, který vedly pořád dál, jsme se rozhodli, že se vrátíme. A po dalších dvou hodinách bylo jasný, že jsme zabloudili. Pokusil jsem se vylízt po železnejch stupínkách k hrdlu prvního kanálu, ale nepodařilo se mi nadzvednout těžkej poklop. Jak se nachyloval čas, byli jsme s Adamem víc a víc vystrašený, zkoušeli jsme se dostat ven u každýho dalšího kanálu a marně jsme se snažili rozvzpomenout, kudy jsme šli, kudy vede cesta ven. Pak mi zhasla baterka, už delší dobu slábla, ta Adamova už na tom taky nebyla nejlíp. Nadával jsem si, že nás nenapadlo dělat si značky křídou. Táhnout za sebou provázek by byla blbost, s provázkem se může něco stát a je hned zle, mohl by se třeba přeřezat o roh stěny a byli bysme namydlený. Značky křídou jsou nejlepší. Ty jsme si ale bohužel taky nedělali, takže jsme byli namydlený zrovna tak. Už jsme se pomalu smiřovali s tím, že tady asi umřeme hladem a žízní. Adam říkal, že hlady, já jsem věděl, že žízní, ale nemělo cenu se s ním v týhle naší poslední chvíli hádat. Už nikdy neuvidíme rodiče a oni neuvidí nás. Pak mě ale napadlo, že když půjdeme pořád po směru, jak teče voda, musíme se dostat k výpusti, kterou jsme sem vešli. Voda tam přece vytejkala do potoka, určitě nás tam teda zavede. I přes Adamovy nářky, že už nemůže a že to stejně nemá cenu, abych ho nechal v klidu umřít, jsem ho donutil, aby mě následoval. Vydal se sice rezignovaně za mnou, ale pořád mlel něco o tom, že už nikdy nebude moct namalovat svůj vysněnej obraz, kterej by se měl stát tím nejslavnějším obrazem na světě, měl by bejt dokonce tak slavnej, že by ho měli pověsit místo Mony Lisy, kterou budou muset uklidit někam do ústraní, jak se za ní budou v záři jeho novýho díla stydět. Adam je totiž budoucí slavnej malíř.

Trvalo to sotva dvacet minut a uviděli jsme světlo na konci tunelu. Rozběhli jsme se tam. Když jsme ale vykoukli ven, byli jsme úplně jinde, než jsem myslel. Byli jsme na Lehovci, což je čtvrť na kopci nad Hloubětínem, asi tak tři kilometry od místa našeho vstupu do podzemí. Ještě podivnější ale bylo, že jsme teď, na pořádným světle, viděli, že odtud teče voda dovnitř, protože je to tam z kopce, i když nám se uvnitř zdálo, že jdeme po proudu. Asi to bylo tou tmou, tím strachem, tím jiným světem, že byly věci naopak.

A stejně tak mi to připadalo tady ve skladu, kde už se maminka přehrabovala v potištěnejch papírech, zatímco já stál ještě pořád jako u vytržení, protože se mi všechno kolem zdálo neskutečný. Když jsme se tenkrát dostali s Adamem ve zdraví z labyrintu ven, slíbil jsem si, že už nikdy do žádnýho kanálu nevlezu, i kdyby to byl kanál nevím jakej. A přitom jsem teď tady.

„Tak co koukáš?! Vem to támhle od toho druhýho regálu,“ ukázala máma. „A ber jenom propisoty a obtisky, který se budou dobře prodávat.“

„Jaký obtisky?“

„No hlavně ty Grácie!“

No jistě, Grácie. Tři Grácie, uvědomil jsem si, takový svatý obrázky. Kohout je mamince nosil nejdřív po troškách, pak po větších troškách, až to dopadlo takhle, že nás vzal sem, abysme si nabrali sami. Ona je totiž maminka nalepovala na talíře a v tržnici pak prodávala Rumunům. Nikdy jsem nechápal, proč se o ně tak perou. Máma vždycky sehnala v bazaru levně několik sad talířů, nalepili jsme na ně obtisky, nalakovali je a pak jsme naše manufakturní výrobky vozili do tržnice a prodávali. Já jsem byl vlastně jenom takovej pomocník, já jenom nosil, hlídal a nalepoval. To maminka byla vždycky do obchodu a bylo nesmírně zajímavý ji pozorovat, což jsem dělal rád, vždycky jsem se něčemu přiučil. Maminka uměla zboží v očích potencionálního zákazníka, i když neuměla ani slovíčko rumunsky, správně vychválit, ale nikdy ne přechválit, nikdy ho nevnucovala, jak to obchodníci často dělaj a spíš tím každýho otrávěj. Vždycky jsme se vraceli z holešovickejch trhů úplně vykoupený. Maminka často říká, že jedině díky tomu jsme si mohli pořídit naše první auto, zánovní žlutou Škodu 100 L, ne tu starou s ošklivejma vypouklejma, ale novej model se zapuštěnejma klikama.

„Míšo, pojď se podívat. Já asi vezmu i tyhle propisoty. Co myslíš?“ zeptala se mě maminka a ukázala na archy v jednom z regálů.

„Tyhle bílý?“ udivilo mě, protože jsem si nedovedl představit, na co se daj použít bílý propisoty.

„Aspoň pár jich vezmu. Člověk nikdy neví.“

„To je pravda. Propisoty se neztratěj,“ souhlasil jsem nakonec.

Pak se mi rozzářily oči nad tím, co jsem uviděl před sebou v bedně, kterou jsem se právě chystal vyrabovat.

„Mamí, podívej! Tady jsou propisovací Šmoulové!“ vykřiknul jsem.

„Nekřič,“ polekala se máma. „A naházej to všechno do tašky.“

To mi nemusela říkat dvakrát.

„To se bude prodávat samo,“ radovala se se mnou.

V tý chvíli jsem naprosto propadnul zlodějský vášni a začal jsem do tašky házet všechno, co mi přišlo pod ruku. Bylo mi jedno, k čemu to či ono slouží, cítil jsem tak obrovský vzrušení, až jsem se toho sám leknul. Ale bylo to silnější než já. Podobnej pocit jsem naposledy zažil, když jsem klečel před oltářem v našem kostele sv. Michaela, kterej stojí nedaleko školy a kde mě křtili, což si samozřejmě nepamatuju, ale říkají to naši. Hrály tam varhany, i když byl všední den, a já si připadal jako malej, bezmocnej a nenapravitelnej hříšník. Modlil jsem se, protože můj třídní učitel se nějakým nedopatřením domníval, že mám pět neomluvenejch hodin, ale to nebyla tak úplně pravda, protože ty hodiny jsem strávil u Adama studiem jeho obrazů, což by se dalo brát jako výtvarná výchova, a napsal mi do žákovský knížky, aby se alespoň jeden z rodičů dostavil do školy. Chtěl jsem, aby mi pánbůh pomohl dostat se z toho průšvihu bez újmy na zdraví. Sliboval jsem hory doly, ale nebylo mi to nic platný, byl z toho průšvih a samozřejmě vejprask. Ala já si pak stejně liboval, že je to nakonec dobře, že mi pánbůh nepomohl, protože bych nic z toho, co jsem nasliboval, nemohl nikdy splnit. Maminka mi všechny ty hodiny omluvila, takže to dopadlo dobře. Napsala mi do žákovský knížky pětkrát pod sebe Nevolnost, což nevypadlo úplně věrohodně, ale ve škole to prošlo bez problémů. Náš třídní učitel Kratochvil stejně na takový věci nebyl, protože ho zajímalo jedině Holandsko, kde strávil dva roky života a zamiloval si to tam natolik, že nedokázal mluvit o ničem jiným. Začal třeba vyprávět, jak se pěstuje káva v Africe a za pět minut už mluvil o holandskejch sejrech a mluvil o nich třeba i celou hodinu. Nebo když jsme probírali v zeměpise Vysoký Tatry a jejich nejvyšší vrchol Gerlachovskej štít, dostal se k historce, jak hledal v Holandsku nejvyšší kopec a nemohl ho najít, tak se ptal místních obyvatel, který ho ale vždycky poslali zpátky, takže jezdil pořád mezi jednou a druhou vesnicí, jezdil sem a tam, až mu nakonec někdo řek, že už ten jejich nejvyšší kopec pětkrát přejel.

„To už by mohlo stačit, ne?“ zarazila se máma, když uviděla dvě po okraj naplněný tašky uprostřed místnosti a mě, jak ve zlodějským zápalu rabuju jeden regál za druhým.

„Jojo… Ještě vemu pár tady těch s kytičkama, tady ty velikonoční a ještě tady ty kočičky, ty by se mohly lepit na hrníčky,“ nedal jsem se rušit. „Co myslíš, mám vzít ty malý, nebo ty velký? Já vemu radši oboje…“

Pak jsem si hodil přes rameno jednu tašku, přes druhý druhou a ještě jsem vzal igelitku, ze který vystrkovaly rohy samolepky sportovních klubů, a už jsem následoval maminku, která táhla stejně objemnej náklad do chodby.

Kohouta jsme našli, jak upřeně zírá na obrazovku, kde právě probíhal závěrečnej souboj hlavního hrdiny Černýho korzára s největším hlavním padouchem, kterej nechal zavraždit jeho bratry, Zelenýho korzára a Červenýho korzára, a myslím, že ještě předtím i jeho rodiče. Byl to jeden z mejch oblíbenejch filmů.

Opřel jsem se o stěnu a díval jsem se na Kohouta, jak si zapaluje další cigaretu, přičemž nespouští oči z chrchlající televize. Musel jsem potlačit smích, protože jsem si vzpomněl na to, co nám nedávno vyprávěl hostinskej z místní restaurace, když jsme tam byli na večeři.

Kohout měl totiž v životě dvě veliký slabosti. Jednou byl ten jeho rum a tou druhou se staly výherní automaty, který před necelým půlrokem instalovali právě v místní hospodě. Jenže Kohout nebyl dítětem štěstěny. Prohrával a prohrával. Těžko by se dalo spočíst, kolik peněz po něm zůstalo v nedobytnejch pokladnách jednorukejch banditů. Jednoho dne se ale Kohoutovi spolustolovníci smilovali a po domluvě s vrchním se rozhodli připravit automat tak, že až bude Kohout zase pod parou a půjde uprostřed hry na záchod, naházej do něj vybraný peníze, bylo to něco přes osmdesát korun a přispěl prej úplně každej, a až se Kohout vrátí, řeknou mu, že zrovinka teď, jenom co odešel, začal automat kvílet, blikat a svítit a že teda konečně vyhrál. Sláva! Když Kohout zmáčknul tlačítko na výběr peněz a mince začaly s rachotem padat ven, bylo to takový pozdvižení a on sám z toho byl tak naměkko, že se ten den opil do úplnýho bezvědomí, z vyhranejch peněz všechny hostil, a utratil proto mnohokrát víc, než mu automat vysypal. Domů ho pak museli kolem půlnoci donýst, protože už spal pod stolem víc jak dvě hodiny, což nebylo normální.

„Tak já se podívám ven a ukážu vám,“ řekl vrátnej, když padouch padnul na zem propíchnutej kordem.

Pak vyšel před vrátnici a zamával na nás, jako že je čistej vzduch, že nikdo nejde. Podruhý jsme se pokusili přeběhnout nenápadně silnici, ale s naším nákladem to šlo dost těžko. Spíš jsme se pod tou tíhou ploužili.

Prošli jsme kolem plotu, brankou na zahradu a hurá domů.

„Tak… to bysme měli,“ oddechla si máma. „Zejtra mu musim něco koupit.“

„To teda jo,“ souhlasil jsem. „Alespoň dvě flašky…“

„Tohle bude stačit na hodně dlouho,“ rozplývala se maminka blahem.

Já už tak nadšenej nebyl. Moje zlodějská vášeň se pomalu vytrácela. Vystřídal ji strach, jestli nás někdo neviděl.

Maminka začala prohlížet, přerovnávat a přepočítávat náš dnešní lup a já věděl, že teď už nás čeká jenom nepříjemná práce, už jenom nalepování těch kradenejch svatejch obrázků, což mě z toho všeho bavilo úplně nejmíň.

Table of Contents

Titulná strana

Úvod

-1-