Text © Daniela Kapitáňová 2000, 2012

Illustrations © Fero Jablonovský 2012

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2012

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými,

vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-556-0639-2

Toto je prvá kniha o cintoríne. Je takáto:

Prvá Kniha o cintoríne

V Komárne je cintorín. Je veľmi pekný. Je veľký a priestranný. Je v ňom veľa hrobov. Hroby sú veľmi pekné. Sú poukladané v uličkách. Aj inde. Sú tam pomníky aj kríže. Sú s menami.

Na cintorín chodia ľudia. Niektorí chodia doobeda a iní poobede. Niektorí majú hrabličky. A iné.

Cintorín má dve brány. Jednou chodia ľudia a druhou mŕtvoly. Mŕtvoly sú mŕtvi ľudia, čo zomreli. Sú v márnici. Márnica je dom, ktorý je postavený ohľadom mŕtvol. Pred ňou je dvor. Na dvore sú často pohreby. Je veľmi pekný.

Na cintoríne pracujú ľudia. Sú veľmi pekní a často pomáhajú iným. Kopú jamy a starajú sa o ne. Majú obleky. Obleky sú veľmi pekné. V zime je na cintoríne zima. V lete je tam teplo. Na jar sa cintorín prebúdza.

Na cintoríne sa dá prežiť veľa veselých aj smutných príhod.

Už nemám, čo by som o cintoríne napísal. Je to veľmi pekné.

Samko Tále. Spisovateľ.

Komárno.

Druhá Kniha o cintoríne

Ja som teraz spisovateľom už druhýkrát, lebo ja som sa už raz stal spisovateľom. Vtedy som napísal prvú Knihu o cintoríne. Dnes som sa stal zase spisovateľom, lebo prší a vtedy nezbieram kartóny, lebo prší. Najvážnejšia vec je ale to, že mám vozík v opravovni, lebo sa mi odlomilo spätné zrkadlo, a to ja neviem, lebo na to treba stroje a iné, a ja to neviem, lebo to nemám. Ešte nikdy v živote sa mi neodlomilo spätné zrkadlo, lebo ja mám vozík už 28 rokov, lebo ja som pracovitý a mňa si ľudia vážia, lebo som pracovitý.

Opravovňa je na Ostrove a má stroje, a ten, čo je opravovač a má stroje, sa volá Boš-Mojš Ján a on je taký, že keď povie, že sa volá Boš-Mojš Ján, tak to nepovie, ale to zaspieva, že Boš-Mojš Ján. Zaspieva to s melódiou, že Boš-Mojš Ján. Ale inak je pracovitý a ľudia si ho vážia, lebo on má jedného syna, ktorý je taký chorý, že má elypsiu, a Boš-Mojš Ján sa o neho musí starať, lebo elypsia je taká choroba, o ktorú sa treba starať.

Jeho syn sa volá Boš-Mojš Ján mladší.

Mám ich v zošite, lebo ja mám tri zošity. Jeden sa volá Krstné mená, druhý sa volá Priezviská a tretí sa volá Zomreli. Tam si zapíšem každého, koho poznám, lebo keby som si nezapísal, že koho poznám, tak potom ako by som vedel, koho poznám, no nie?

No áno.

Boš-Mojš Jána a Boš-Mojš Jána mladšieho mám v zošite Priezviská aj pod B, aj pod M, lebo človek nikdy nevie, že čo a ako a čo.

A iné.

V zošite Krstné mená mám veľa krstných mien. Najviac je Petrov. Petrov mám 31, ale jeden je Petr, ale zapísal som ho pod Petrov, lebo on nie je Čech, ale Maďar, lebo keď sa narodil, tak jeho zapísali do Dokumentov, že je Petr, lebo ten dotyčný vynechal to druhé E, ale vtedy bolo ešte Československo, tak to nevadilo, že napísali Petr, teraz by to vadilo a bol by z toho popoťahovaný, lebo po slovensky je Peter. Alebo by to musel opraviť.

Lebo to je povinné.

Vtedy je najlepšie stať sa spisovateľom, keď prší, lebo vtedy aj tak nezbieram kartóny, lebo vtedy ich sprostý Krkan v Zberni neberie, že sú mokré, ale iným berie, aj keď sú mokré, Krkan sprostý. Iným berie, napríklad tej cigánskej potkanke Angelike Édesovej, tej berie, aj keď má mokré. Ale ja viem, čo je vo veci. To je vo veci, že keď príde potkanka Angelika Édesová, tak napíše papierik, že Hneď prídem, ale hneď nepríde, lebo on sa tam zavrie v Kancelárii s potkankou Angelikou Édesovou a robí s ňou pohlavné veci. Preto jej berie aj mokré a mne nechce brať mokré, tak nech neberie. Veď uvidí. Bude povedaný a ohľadom toho bude popoťahovaný. Ale mne je to jedno, ja som pracovitý a vždy si nájdem aj inú robotu, napríklad som spisovateľ.

Byť spisovateľom je preto veľmi ťažké, lebo z toho bolí ruka. Lenže mne to bolo predvídané. Že:

„Napíše Knihu o cintoríne.“

Mne to predvídal starý Gusto Rúhe, že „Napíše Knihu o cintoríne“, ale on je alkoholik, lebo sa živí alkoholom, a strašne smrdí, lebo sa často pomočí. A iné.

Sedí stále pred Pohostinstvom pri stanici a močí do kvetinovej výzdoby, a keď predvída, tak pľuje, chrchle a grgá, lebo on si myslí, že je to tak pri predvídaní povinné.

Starý Gusto Rúhe predvída takto:

Predvída ohľadom Adulára.

Adulár je kameň, ktorý je žltý a skoro priesvitný, lebo cez Adulár vidno. Volá sa Adulár. Jeho nemám zapísaného v zošite Priezviská, lebo on je kameň a ani neviem, či sa tak naozaj volá, alebo si to len starý Gusto Rúhe vymyslel. Je studený. Potom ten, čo mu predvída, musí držať Adulár tak dlho, až sa zohreje. Potom, keď sa zohreje tak, že je zohriaty, dá ho starému Gustovi Rúhemu. Potom všelijako grgá a iné a napíše školskou kriedou na asfalt predvídanie. Mne napísal toto, že:

„Napíše Knihu o cintoríne.“

Lenže starý Gusto Rúhe je alkoholik a za alkohol by napísal všetky debilniny na svete, aby mu ľudia uverili, že predvída, a aby mu zaplatili alkoholický nápoj, lebo on je alkoholik, hoci je nezdravý a škodí orgánom.

Ja som mu dal za predvídanie čokoládu, ktorá sa volá Mačacie jazýčky, ale starý Gusto Rúhe sa strašne roščúlil a začal vykrikovať, že bude na mňa zle, tak som sa zľakol, lebo aj keď si starý Gusto Rúhe len vymýšľa, tak to sa v naozajstnosti stalo, že začaroval Erika Raka. Keď toto dopíšem, tak napíšem, ako začaroval Erika Raka. Erika Raka začaroval veľmi, tak som radšej kúpil štamprdlík alkoholického nápoja. Potom sa starý Gusto Rúhe upokojil, až bol pokojný. Potom už negrgal a nechrchlal, ale napísal na asfalt, že: „Chlapec.“

Ja to nenávidím, keď mi hovoria, že Chlapec, lebo ja nie som žiaden chlapec, ja už mám skoro 44 rokov a som vážený a pracovitý, aj keby som nemusel byť, lebo ja som na invalidnom dôchodku ohľadom obličiek a potom mám aj takú chorobu, čo má aj meno, ale na tú nie som v invalidnom dôchodku, tú mám len tak. Mne už invalidný dôchodok veľakrát zvýšili, lebo mňa si ľudia vážia.

A iné.

Viacnásobnekrát ma ľudia napríklad žiadajú, aby som im niečo na vozíku odniesol alebo priniesol, tak im odnesiem alebo aj prinesiem, hoci ja by som nemal dvíhať ťažké predmety, lebo to veľmi kazí. Ja musím byť veľmi starostlivý ohľadom svojho zdravia, lebo ja som na invalidnom dôchodku, a tak musím byť zdravý, lebo potom by som bol chorý a to je veľmi nebezpečné.

Preto mám zdravú života správu, veľa sa pohybujem na vzduchu a večer mám len ľahkú večeru.

Končatiny mi nepuchnú. V zime nosím teplé spodky. Jedny teplé spodky sa volajú Panter a druhé Trikota. Teplé spodky, čo sa volajú Panter, majú na nohe vyšité zviera pantera. Spodky, čo sa volajú Trikota, nemajú vyšité zviera.

Ťažké predmety si ale musia vyložiť sami, lebo ja to mám povinne zakázané, aj keď ma o to ľudia prosia. Keď bola Komunistická strana, tak som skoro iba ja sám v Komárne nosil predmety, ale odkedy Komunistická strana odišla, tak aj niektoré obchody nosia predmety. Ale voľakedy som bol iba ja jediný a ešte niektorí.

Mne aj preto niektorí hovoria, že Chlapec, lebo ja nie som veľmi veľký, lebo som veľmi nerástol, lebo ja mám takú chorobu, čo má aj meno a pri ktorej sa ani neholí a ani nerastie. Lenže načo by som rástol, keď ja mám už skoro 44 rokov a vtedy už nerastie nikto na svete. No nie?

No áno.

Ale aj keď som nenarástol ako iní na svete, aj tak som skladal za celú triedu Pioniersky sľub, lebo ja som bol úplne normálny a aj som, ja nie som žiadny debil, lebo som chodil do normálnej školy, a nie do Osobitnej školy, kam chodia debili, lebo ja nie som žiadny debil. Preto som skladal Pioniersky sľub.

Pioniersky sľub je krásny.

Ja som ho hovoril na pódiu v Dome odborov v Komárne, za celú triedu som ho hovoril len ja jediný a dodnes si pamätám celý Pioniersky sľub. Iní si ho nepamätajú, hoci chodili aj do všelijakých iných škôl, a ja si ho pamätám, lebo ja si všetko pamätám, lebo mám veľmi inteligenciu.

Na Pioniersky sľub išiel so mnou môj starý otec, ktorého sme volali Otata, lebo keď sa dozvedel, že so mnou nik nechce ísť, tak sa roščúlil a povedal, že Tí hore to sledujú a kto nepôjde, tak bude popoťahovaný. Tak so mnou išiel, aby nebol popoťahovaný.

Keď sa skončil Pioniersky sľub, tak sme išli do cukrárne s RSDr. Gunárom Karolom a Darinkou Gunárovou.

Včera som videl Darinku Gunárovú.

Do cukrárne nás pozval Otata, lebo ja som hovoril Pioniersky sľub a to bola veľká vec, tak sme išli do cukrárne a jedli sme tam všelijaké malinovky a zákusky.

Lenže v tom bol najvážnejší problém, že ja som dostal takú pioniersku šatku, čo nebola riadne červená. Skôr taká oranžová. Ale sa nekrčila a na rohoch sa nestrapkala. Len bola iná ako všetky ostatné v triede. Ja ju mám zabalenú v servítke a aj v krabici a veľa na to niekedy myslím. Že prečo nebola riadne červená, ale skôr oranžová. Lenže zase ju nebolo treba žehliť. Len nebola ako iné pionierske šatky na svete.

Mne povedala Omama, že ak chcem, že mi ušije takú pioniersku šatku, čo je riadne červená a aj sa krčí a strapká na rohoch, ale ja som sa zľakol, že Omama chce urobiť také, čo je zakázané, lebo to sa veľmi nesmelo, aby si ľudia len tak šili pionierske šatky. Lebo potom by si každý mohol ušiť pioniersku šatku, a aj dve a nebol by v tom poriadok. Lebo potom by si mohol aj ten ušiť pioniersku šatku, ktorý vôbec v živote nebol pionier, a aj ten by mohol mať pioniersku šatku a to by bola hotová katastrófa.

Lenže Omama bola pánsky krajčír, ohľadom toho si myslela, že má povolené šiť pionierske šatky.

My sme starých rodičov volali Omama a Otata, ale len doma, lebo by to bolo čudné, keby sme ich volali Omama a Otata pred ľuďmi, lebo ja nepoznám nikoho iného na svete a ani v Komárne, kto by sa volal Omama alebo Otata. Lebo to je nemecké a my sme slovenskí.

Lenže ani Omama a Otata neboli nemeckí, aj oni boli slovenskí, len Omamina stará mama bola Maďarka a volala sa Csonka Eszter. To sa nikomu nepáčilo.

Ani mne sa to nepáčilo.

Omama čítala nemecké detektívky a ešte k tomu po nemecky, lenže si ich musela baliť do novín, lebo sa Otata bál, že by z toho mohlo byť zle, lebo detektívky boli od jednej, čo odišla emigrovať do Nemecka. Volali sa Allan Wilton. Boli v časopisoch. Mali aj obálky. Na obálkach boli všelijaké fotografie so všelijakými ľuďmi. Ja som sa na fotografie díval, kým Otata neprikázal, že musia byť zabalené do novín ohľadom neviditeľnosti.

Omama mi vždy rozprávala, čo práve robí Allan Wilton, lebo on bol detektív. Mal som ho veľmi rád, lebo vždy všetko vyriešil a bol aj veľmi skromný. Najskromnejší bol vždy ohľadom žien.

Niekedy boli fotografie farebné. Lenže ja som im ani vtedy nerozumel, lebo ja po nemecky neviem, lebo ja na také hlúposti nemám čas, ja viem po slovensky, lebo ja som slovenský, a po maďarsky, lebo som sa naučil, lebo ja mám veľmi inteligenciu, aj keď by sa to nemalo, lebo toto je na Slovensku.

Ale aj po nemecky viem všelijaké vety a Omama ma naučila aj jednu pesničku, ktorá je po nemecky a spieva sa ako Sedí mucha na stene, ale nie je o tom, že sedí mucha na stene, ale o jednom, čo sa volá Augustýn.

Pesnička je takáto, že:

„Ó, dulíber Augustýn, Augustýn, Augustýn,

ó, dulíber Augustýn,

alesis hin.“

To znamená, že jeden sa volá Augustýn.

Raz bol v Komárne jeden Augustýn, ale on nebol jeden, ale boli dvaja, lebo boli bratia, a obidvaja bratia Augustýnovia robili na colnici. Oni mali mamu a ona robila na pošte a bola taká, že keď mala 47 rokov, tak sa zbláznila ohľadom toho, že si myslela, že všetci muži v Komárne sú do nej zamilovaní a že preto chodia na poštu.

Tak potom ona z toho vždy robila na pošte veľkú katastrófu, že tam muži chodia len ohľadom nej, až musela byť preložená z okienka na pošte do kancelárie na pošte, ale ani to nepomohlo, lebo aj tak robila veľkú katastrófu. Tak sa na nej ľudia smiali, že je taká. Potom ju synovia Augustýnovia vybrali z pošty a bola doma. Obidvaja začali so sebou nosiť reťaze od bicykla, aby nimi každého zbili, kto sa bude na nej smiať. Keď sa niekto smial z ich mamy, tak ho jeden Augustýn chytil a druhý Augustýn ho zbil reťazou od bicykla. Obidvaja nosili reťaze od bicykla v prsnom vrecku uniformy.

Všetci si ich ohľadom toho veľmi vážili.

Aj ja som si ich ohľadom toho veľmi vážil.

Potom Augustýnová zomrela na nešťastnú náhodu, lebo zjedla všetky prstene, čo mali doma, a kým sa na to prišlo, tak už bola zomretá.

Volala sa Augustýnová Alenka.

Synovia Augustýnovia sa volali Tomáš a Tibor.

Ale to neboli tí z nemeckej pesničky, to boli úplne iní Augustýnovia.

Len to jedno nechápem, že prečo napísal starý Gusto Rúhe, že „Napíše Knihu o cintoríne“, keď ja neviem, že prečo o cintoríne. Už som raz napísal jednu Knihu o cintoríne, ale to bola len veľmi krátka, len na jednu stranu, tak preto asi ani nebola dobrá, lebo ja neviem, že čo sa s ňou stalo.

Ja som ju poslal jednému, čo býva v Leviciach a volá sa Koloman Kertész Bagala, lebo on je taký, že chce, aby ľudia písali všelijaké knihy, a on ich potom zbiera, ale ich nenosí do Zberne, ale on sa z nich potom živí.

On povedal, že je taká súťaž a každý na svete mohol poslať napísanú knihu, tak ja som si myslel, že teraz treba napísať Knihu o cintoríne, tak som ju aj napísal a poslal som mu ju, ale mne nik neodpísal, ale to je predsa povinné, aby mi ten Koloman Kertész Bagala napísal, že čo je s mojou Knihou o cintoríne. No nie?

No áno.

Ja si niekedy aj myslím, že možno ani taký neexistuje alebo že on ani vôbec nie je muž, lebo my sme sa v škole učili, že bola jedna taká, čo sa volala Timrava a bola žena, naozaj, ja si nevymýšľam, žena sa volala Timrava a nie Timravaová, tak som si myslel, že možno ani on nie je muž, ale žena Bagala, a len si robí z ľudí posmech, a to sa nesmie a bude povedaný a popoťahovaný.

Lenže ja na neho nechcem nič hovoriť, možno to bola najvážnejšia chyba, že to bolo iba na jednu stranu, lebo to je pravda, že knihy zvyknú byť na viac strán, tak možno, že mu z toho bolo málo. Tak teraz, keď je vozík u Boš-Mojš Jána a ešte aj prší, tak napíšem dlhú knihu. Len to jedno nechápem, že prečo o cintoríne. O cintoríne sa nedá napísať dlhšia kniha na svete, ako som ja napísal moju prvú Knihu o cintoríne, lebo čo sa dá písať o cintoríne, no nie?

No áno.

Lebo ja nie som žiaden debil, ja som už videl všelijaké knihy a aj som všelijaké čítal, najviac jednu, a to bola najkrajšia kniha na svete a volala sa Pionierske srdce a bola o jednom, čo chcel byť pionierom, ale zlý mu to nechcel dovoliť. To bola najkrajšia kniha na svete a niekedy si myslím, že žiadna iná kniha na svete nemôže byť krajšia ako Pionierske srdce. Ja som na ňom aj plakal, ale to vtedy nevadilo, lebo vtedy bola ešte Komunistická strana.

Pionierske srdce som dostal v škole, lebo som bol prvý v zbere papiera, a napísali mi tam, že Samuelovi Tálemu za vzorné výsledky v zbere papiera venuje Pionierska organizácia.

Raz sa na tej knihe smiala Ivana, lebo ona je moja sestra a je veľká umelkyňa z Bratislavy, a ja nenávidím, keď sa ľudia smejú na takých veciach, na ktorých sa nesmú smiať.

Napríklad Alf. Névéry sa na tej knihe nesmial, aj keď on bol veľmi čudný, lebo on sa vôbec nesmial na tom, čo bolo smiešne, ale vždy sa smial na tom, čo vôbec nebolo smiešne. Ja neviem prečo, ale asi preto, že nebol humorný, lebo sú aj takí, čo nie sú humorní.

Ja som napríklad veľmi humorný.

To sa vie ohľadom toho, že ja viem napríklad veľa viet, čo sú humorné. Niektoré viem aj v cudzích jazykoch, lebo ja mám veľmi inteligenciu. Po anglicky viem napríklad, že fak mi tender, fak mi dú. To je humorné.

Alebo že ajns, cvaj, draj, dú bis aršloch.

To je humorné po nemecky. Najhumornejšia je ale veta, ktorú ma naučil jeden herec z Maďarského oblastného divadla a volal sa Bátori a bol z Bátorových Kosíh. Tá veta je takáto, že:

„Vnimánie, vnimánie, koncert ne búdet, potomúšto Voloďa spizdil balalajku.“

Tá veta je po rusky, a keď sme sa na ulici stretli, vždy sa ma Bátori opýtal, že:

„Tak čo, Samko, bude koncert?“

A ja som mu vždy odpovedal, že:

„Koncert ne búdet, potomúšto Voloďa spizdil balalajku.“

Tým som myslel to, že je to humorné, a vždy sme sa na tom veľmi smiali.

Aj ja som sa na tom vždy veľmi smial.

Potom dostal Bátori cukrovku a ešte mu aj odrezali nohy. Potom už nebol herec v Maďarskom oblastnom divadle.

Volal sa Bátori Károly.

Aj Alf. Névéry vedel všelijaké jazyky, ale aj tak nevedel smiešne vety, tak som mu raz povedal všetky smiešne vety, ktoré viem, ale on sa na tom nesmial, lebo nebol humorný. Inak mal aj veľa dobrých vlastností, napríklad bol skromný a nerobil hlučnosť, aj keď bol umelec. Aj moja sestra Ivana je veľká umelkyňa, ale ona je umelkyňa ohľadom klavíra a to robí veľkú hlučnosť. Potom sa vždy pchá do televízora a na platne a človek sa za ňu musí hanbiť, lebo je taká, že sa všade pchá a aj robí hlučnosť.

Preto som bol veľmi roščúlený, že čo a ako a čo, keď mi Ivana povedala, že do bytu po Otatovi a ujovi Otovi príde bývať jeden dotyčný z Bratislavy, ktorý je umelec a bude v prenájme. Lenže je umelec.

Alf. Névéry našťastie nebol umelec ohľadom klavíra, on bol umelec ohľadom spisovania. Ale našťastie nerobil hlučnosť, lebo on bol spisovateľom potichu. Keď som sa Ivany opýtal, že aké knihy napísal, tak mi povedala, že napísal len jednu knihu. Potom mi ju ukázala. Kniha bola veľmi tenká. Volala sa takto, že:

100 spoľahlivých spôsobov samovraždy

+

99 dobrých dôvodov

Bolo to veľmi čudné.

Potom Ivana povedala, že Alf. Névéry teraz napíše ďalšiu knihu, ale nenapísal, lebo zomrel, a to všetko okolo bola veľká katastrófa, lebo ho nechceli pochovať, lebo nik na svete a ani lekári nevedeli prísť na to, že na čo zomrel, lebo on nemal žiadnu chorobu, hoci mal už skoro 50 rokov. Tak ho potom dlho skúmali a až potom napísali do Dokumentov, že mu zlyhal, a dovolili mu, aby sa pochoval.

Tak sa pochoval na cintorín v Komárne, hoci on nebol z Komárna, on tu bol len prenajatý.

Ja som mal rád Alf. Névéryho, lebo bol skromný a aj mi vykal, hoci mňa si ľudia vážia, tak mi niektorí tykajú, ale mne aj doktorka vyká a aj poštárka mi vyká. Tak som bol rád, že mi vyká, a povedal som mu, že mi môže tykať, lebo mne ľudia najviac tykajú. Potom mi tykal, hoci najskôr mi vykal.

Povedal, že sa volá Alfonz Névéry, ale že ho mám volať len Alf.

Tak som ho začal volať Alf. Névéry a dával mi všelijaké Karlovarské oplátky, lebo tie sú najlepšie.

On býval v byte, ktorý je hneď vedľa môjho bytu, lebo ja mám byt. Sú takí, čo majú všelijaké školy a nemajú byt, a ja mám byt. Byt má dve izby. Jedna je bývacia izba a druhá je len tak. V mojom byte sme bývali my, a keď zbúrali dom, kde bývala Omama s Otatom a ujom Otom, tak sa presťahovali k nám, aby boli postaraní, lebo Omama už nežila a ujo Oto bol nervovo invalidný. Potom Otata zomrel a potom sa aj ujo Oto stal nezvestným a odvtedy sa čaká, či sa nestane zvestným, hoci je to už 9 rokov, čo sa stal nezvestným.

Tak sa mohol prenajať Alf. Névéry.

Lenže on nemal zdravú života správu, pil alkoholické nápoje, fajčil cigarety a vôbec nechodil na čerstvý vzduch, nech sa potom nečuduje, že zomrel, keď sa stále len kúpal a sprchoval ako nejaká kurvizána.

Inak ale bol skromný a nerobil žiadnu hlučnosť.

Len nebol humorný.

V tej knihe, čo napísal, kým ešte nezomrel, tak tam boli veľmi čudné veci. Na každej strane boli také básne, čo nič neznamenali a ani sa len nerýmovali.

Bolo to veľmi čudné.

Tak ja som si myslel, že aj moja Kniha o cintoríne môže byť len na jednu stranu, hoci som vedel, že knihy bývajú na viac strán, lebo ja nie som žiadny debil, tak ja som ju poslal tomu do Levíc, čo mi neodpísal, ale mne nemusí písať, napíšem Knihu o cintoríne, a potom uvidí.

Raz bol v Komárne jeden a ten bol z Levíc a volal sa Csipke Zoltán a on chodil vyberať kontajnery, hoci ani nebol cigáň. Lebo len cigáni chodia vyberať kontajnery. Ale Csipke Zoltán nebol cigáň a chodil vyberať kontajnery v bielych topánkach a bielych rukaviciach, aby si nezašpinil ruky. Tým, čo vybral z kontajnerov, sa živil, lebo tým živil svine a potom bol ohľadom nich veľmi bohatý.

A ani nebol cigáň.

Ale aj tak dostal chorobu z tých kontajnerov na pľúca, tak si išiel liečiť pľúca do Tatier a tam sa nevyliečil, tam zomrel.

A vyberal kontajnery, a pritom nebol cigáň.

Všetci nad tým veľmi pohŕdali.

Aj ja som nad tým veľmi pohŕdal.

Lebo on nebol cigáň a robil také, ako robia cigáni, napríklad tá potkanka Angelika Édesová, čo mi kradne kartóny z tržnice, tak tá uvidí, keď ju raz prichytím, ako mi kradne kartóny z tržnice. Potkanka Angelika Édesová.

Lenže ja sa nesmiem roščuľovať, lebo mi to škodí ohľadom zdravia, tak sa predsa nebudem roščuľovať, keď mi to škodí ohľadom zdravia, no nie?

No áno.

Len to jedno nechápem, že prečo o cintoríne, keď je veľa iných pekných vecí, napríklad o prírode alebo iné, hoci ja nie veľmi veľa chodím do prírody, lebo príroda je v Komárne veľmi ďaleko, a keď ja sa vrátim z mesta, tak som už ustatý, tak potom už do prírody nechodím, lebo som ustatý.

Ale možno si len starý Gusto Rúhe vymýšľa, hoci sa mu všelijaké jeho predvídania vyplnili a aj začaroval Erika Raka. Potom, keď toto dopíšem, tak napíšem, ako začaroval Erika Raka, lebo som zabudol.

Starý Gusto Rúhe je starý a smradľavý, hoci je pôvodom Nemec z B. Štiavnice. Tí hore si mysleli, že on bol pôvodom zlý Nemec a bol po vojne vo väzení v Bratislave. Starý Gusto Rúhe hovoril, že on bol v komunistickom väzení, ale jemu nik neverí, lebo je alkoholik. Okrem toho on bol Nemec a vtedy boli Nemci zlí, a to bolo povinné, aby šli do väzenia. Hovoril, že ho bili. Najviac ho vraj bil jeden, čo sa volal Sabopal. Bil ho kladivami po nožných prstoch. Lenže starý Gusto Rúhe je alkoholik a určite si len vymýšľa, lebo to nie je pravda, keď takto hovorí o Komunistickej strane. Nech si nevymýšľa. Voľakedy sa také nemohlo hovoriť, lebo potom by prišli Tí hore a bola by hotová katastrófa, ale teraz sa také smie hovoriť a ja to nenávidím. Nech sa také nesmie hovoriť! Lebo prečo sa teraz také smie hovoriť, čo sa vtedy nesmelo hovoriť? Lebo potom človek nevie, že čo a ako a čo, a je z toho roščúlený. No nie?

No áno.

Starý Gusto Rúhe sa často aj pomočí do kvetinovej výzdoby a visí mu spodná pera skoro až k brade a je modrá. Taká modrá ako modrá farba. Takú spodnú peru má starý Gusto Rúhe.

Lenže on nemá na svete nič okrem Adulára, tak pred Pohostinstvom pri stanici aj spí a močí a iné, a len keď sú veľké zimy, tak chodí spať do garáží v cintoríne, lebo jemu to bolo povolené. Len to je čudné, že keď je veľká zima, tak je aj v garážach veľká zima, lebo sa tam nekúri. Lenže keď je veľká zima, tak tam starý Gusto Rúhe aj tak chodí spať. Lebo on veľmi ťažko chodí ohľadom tých nožných prstov, čo boli bité. Potom ešte starý Gusto Rúhe hovoril, že ten Sabopal mal kladivá poukladané vo vitríne podľa veľkosti a každý väzeň si musel vybrať sám to kladivo z vitríny, ktorým chcel byť bitý.

Lebo to bolo povinné.

Preto odvtedy starý Gusto Rúhe len sedí a smrdí pred Pohostinstvom, a len keď je veľká zima, tak ide do garáží na cintoríne. Lebo mu to bolo povolené ohľadom predvídania.

Raz bol v Komárne jeden, a ten sa volal Szervusz Dávid a bol vedúcim cintorína. On si dal raz predvídať starému Gustovi Rúhemu, a ten napísal na asfalt, že:

„Szervuszová nemá chodiť vlakom.“

Lenže Szervusz mal aj matku, aj manželku a dve dcéry a všetky sa volali Szervuszové, a starý Gusto Rúhe mu nechcel povedať, že ktorá Szervuszová nemá chodiť vlakom, tak žiadna Szervuszová nikdy viac nešla vlakom. Všetci chodili pohrebníckym autom, a keď šiel Szervusz do penzie, tak si to pohrebnícke auto odkúpil, aby mohol celú rodinu nosiť autom, lebo celé Komárno vedelo, že mu bolo predvídané, že Szervuszová nemá chodiť vlakom. On sa potom bál, že ak by sa nejakej niečo stalo, tak by mal svedomie a ešte by aj mohol byť popoťahovaný ohľadom toho, že vedel, a aj tak dovolil.

Potom zomrel na porazenie a ohľadom toho už nemusel Szervuszové nosiť v aute. Jeho matka má už 96 rokov a ešte žije, a ak nepôjde nikdy vlakom, tak bude žiť až do konca života.

Ešte kým Szervusz Dávid žil, tak dovolil starému Gustovi Rúhemu, aby spal v garážach, keď je veľká zima, a keď už Szervusz nežil, tak to zostalo tak zachované.

Preto si niekedy aj to myslím, že nie je povinné napísať Knihu o cintoríne, lebo možno z toho len starému Gustovi Rúhemu ďobe, keď stále spal v tých garážach v cintoríne. Možno mu ohľadom toho ďobalo, a tak potom také predvídal. No nie?

No áno.

On predvída len mužom, hoci ženy by si to rady dávali robiť, ale on povedal, že on predvída ženám len vtedy, ak im pri tom obchytí. To. Tú. Medzi nohami. Vagínu.

Ženy si to ale nedali, lebo boli ohľadom toho pobúrené. Iba niektoré si to dali, ale aj tie boli z toho pobúrené ohľadom toho, že si dali obchytiť a pri tom sa na ne všetci dívali, čo boli pri Pohostinstve pri stanici.

Ani len tá potkanka Angelika Édesová si nedala, lebo si nedala obchytať.

A pritom je cigánka a tie si dávajú pokojne obchytať, lebo sú cigáni. Slováci si nedávajú obchytávať, lebo nie sú cigáni. Raz som sa opýtal starého Gusta Rúheho, čo je s Darinkou Gunárovou, a vtedy nebolo treba obchytávať, len som musel držať Adulár a myslieť na Darinku Gunárovú.

Včera som videl Darinku Gunárovú pred Domom odborov.

A vtedy starý Gusto Rúhe napísal na asfalt, že:

„Má ju bezodnú.“

Všetci, čo tam boli, tak sa na tom smiali, a ten teplý buzerant Borka, čo je viacnásobnekrát trestaný a ešte je aj buzerant, tak ten povedal, že ak ju má bezodnú, tak sa tam vmestí aj môj. Teplý jeden buzerant. On má okolo zadku vytetovaný terč a stred terča je v tom. V konečníku.

Ale ja som ho povedal RSDr. Gunárovi Karolovi, že je teplý buzerant, ale RSDr. Gunár Karol povedal, že s tým sa už dnes, žiaľ, nedá nič robiť, lebo je demokracija.

Ja som raz hovoril Alf. Névérymu, že sú v Komárne buzeranti a aj ženy buzerantky, a tie sa volajú, že sú lesbické. Alf. Névéry len pokrčil plecami a ja som bol z toho roščúlený, lebo buzerantov každý nenávidí, a ja som si myslel, že aj Alf. Névéry je každý a nenávidí buzerantov, ale on len pokrčil plecami a ani nebol pobúrený. Lenže prečo sú buzeranti, keď sa to nesmie?

Keby som bol ja Tí hore, tak by som buzerantov zakázal a neboli by. No nie?

No áno.

Aj Ivana, ktorá je veľká umelkyňa ohľadom klavíra, tak je na nich ľahostajná a aj jej manžel je ohľadom buzerantov ľahostajný. Inak sa tomu ľudia väčšinou smejú, lebo im je to smiešne, že je niekto buzerant.

Aj mne je to smiešne.

Niekedy je to aj hnusné.

Aj mne je to niekedy hnusné.

V našej rodine nebol ani jeden buzerant alebo lesbická, lebo potom by sa človek musel hanbiť, ale našťastie my sme mali veľmi dobrú rodinu ohľadom buzerantov a lesbických. Ale aj ohľadom všetkého iného, lebo všetci boli ako treba, len ujo Oto nebol ako treba, lebo on bol trafený bleskom. Ujovi Otovi vošiel blesk do pleca a cez nohu vyšiel von a ohľadom toho zažil všelijaké príhody a myslel si, že má Poslanie ohľadom húb. Potom sa stal nezvestným a nik nevie, či sa niekedy stane zvestným, lebo to nik nevie.

Ujo Oto bol na invalidnom dôchodku ohľadom nervov ohľadom toho blesku, čo mu vošiel do pleca a cez nohu vyšiel von, ale inak sa na ňom nedalo nič vidieť, len v tom ohľade, že mal stále čierne fúzy a vlasy a bradu mal šedivú.

Bolo to veľmi čudné.

Inak bol ako ostatní, len mal to Poslanie.

On bol brat mojej mamy a bol o desať rokov starší ako moja mama. Moja mama bola od neho o desať rokov mladšia. Aj moja mama bola na invalidnom dôchodku, ale nie ohľadom nervov, ale ohľadom chrbtice, a tak boli obidvaja na invalidnom dôchodku. Moja mama bola učiteľka ohľadom klavíra ohľadom detí, ale učila ich doma, lebo bola na invalidnom dôchodku.

Moja mama sa volala Emília Táleová a všetci ju volali Milka. Môj otec sa volal Emil a všetci ho volali Emil. Môj otec bol učiteľom ohľadom dielenských prác a stále nosil domov všelijaké zvyšky, lebo sa raz môžu zísť. Môj otec bol z Detvy. Detva je veľmi ďaleko. Nikdy som v Detve nebol. V Detve žil aj môj druhý starý otec, ktorý sa volal Emil Tále, a otcov brat, ktorý sa volal Samuel Tále. Aj on je z Detvy. Aj ja sa volám Samuel Tále, ale ja nie som z Detvy, ale z Komárna. Lepšie je byť z Detvy ako z Komárna, lebo keď poviem, že som z Komárna, tak sa ľudia smejú, ale keď poviem, že môj otec je z Detvy, tak sa prestanú smiať. Lebo byť z Komárna je smiešne, ale byť z Detvy je veľmi vážna vec. Detva je veľmi ďaleko. Nikdy som tam nebol. Raz som ale videl Detvu v televízore a otec začal kričať, že:

„Toto je ujčinej dom v Detve!“

Vtedy pribehol k televízoru, aby mi ukázal, ktorý je ujčinej dom v Detve, ale už ukazovali úplne iný dom, čo nebol ujčinej dom z Detvy.

Ivana s Margitou do Detvy chodili, len ja som nechodil, lebo Detva je veľmi ďaleko.

Margita je moja sestra. Ja mám dve sestry. Jedna je Margita a druhá je Ivana. Margita je odo mňa staršia o 5 rokov a Ivana iba o 1 rok. Ja som najmladší. Nikto mladší ako ja v rodine nebol, preto som bol najmladší.

Margita robí na Národnom výbore ohľadom dávania detí do detských domovov a ohľadom toho je veľmi vážená. Perie mi šaty a v nedeľu chodím k nej na obed. Volá sa Margita Anková, lebo sa vydala. Kým sa ešte nevydala, tak sa volala Margita Táleová.

Kým bola Ivana ešte nevydatá, tak sa tiež volala Ivana Táleová, ale keď sa vydala, tak si zmenila meno na Ivana Tále, lebo ona je veľká umelkyňa ohľadom klavíra, a aj na platniach a na televízore je taká, že Ivana Tále. Lebo ona sa vydala, ale za takého, čo sa volá Žebrák, a nikto na svete sa nechce volať na platni a v televízore, že Žebráková. Jej manžel sa volá Filip Žebrák. Žebrák je umelec ohľadom bubnov. Jeho otec bol Čech a môj otec nemal rád Čechov, lebo hovoril, že to sú všetci naozajstní žebráci a dobrí sú len Slováci. A okrem toho on poznal Žebrákovho otca, lebo boli spolužiaci, a bol na neho urazený, lebo ešte keď boli v škole, tak si Žebrákov otec Žebrák pomýlil písmená a namiesto Orol tatranský povedal Osol tatranský. Teda to tak hovoril Žebrák, že si pomýlil písmená, ale môj otec povedal, že to urobil Žebrák naschvál, aby sme boli ako kultúra zosmiešnení.

Môj otec nemal rád Čechov, Maďarov, Rusov, Židov, komunistov, cigáňov, spartakiády, pionierov, SZM, Zväzarm, ROH, Csemadok, SNP, Pražské povstanie, Zväz žien, Víťazný február, VOSR, ZČSSP, MDŽ, Oslobodenie a ani to nemal rád, keď na tzv. Slovenský štát povedali, že je tzv. To znamená, že je takzvaný. Na to vždy môj otec povedal, že komunisti sú takzvaní. Okrem toho počúval aj Slobodnú Európu, a to bolo vtedy tak veľmi zakázané, že až.

Ja som to povedal RSDr. Gunárovi Karolovi, že môj otec počúva Slobodnú Európu, aby potom nebolo na mňa zle, že som to nepovedal. RSDr. Gunár Karol ma veľmi chválil, že som to povedal. Môjmu otcovi to odpustil ohľadom toho, že RSDr. Gunár Karol bol veľmi dobrý.

Ja som mal veľmi rád RSDr. Gunára Karola, lebo bol veľmi dobrý a humorný a hovoril všelijaké humorné vety a jeho dcéra bola Darinka Gunárová.

Včera som videl Darinku Gunárovú pri Dome odborov. Na tej ulici, čo je jednosmerná.

Darinka Gunárová bola moja spolužiačka.

Raz ma chcela dať jedna učiteľka do Osobitnej školy, ale ona bola povedaná RSDr. Gunárovi Karolovi a on povedal, že nech ma nikdy nedajú do Osobitnej školy. Lebo ja som bol jeho kamarát ohľadom toho, že mu všetko poviem. Lebo ja som mu povedal, že Darinka Gunárová zjedla surovú fazuľu, čo rástla na školskom dvore, a ohľadom toho vracala, hoci sme to mali zakázané. Potom prišiel po ňu do školy a všetci hovorili, že nevedia, prečo Darinka Gunárová vracala. Ale ja som to vedel, lebo som ju videl, prečo vracala.

Tak potom som išiel za RSDr. Gunárom Karolom a povedal som mu, že mu chcem niečo povedať. Povedal, aby som povedal, tak som mu povedal, že Darinka Gunárová zjedla surovú fazuľu, hoci sme to mali zakázané. Potom z toho vracala.

RSDr. Gunár Karol ma vtedy veľmi chválil, že som to povedal, a povedal, že nech mu vždy prídem povedať. Potom povedal, že odteraz sme kamaráti.

Všetci vedeli, že sme kamaráti, a všetci hovorili, že keďže som ohľadom RSDr. Gunára Karola kamarát, mal by som ja hovoriť Pioniersky sľub.

Aj ja som to hovoril, že by som mal hovoriť.

Lebo Pioniersky sľub je najkrajší na svete.

Lebo ja som si všímal, čo robí Darinka Gunárová, že zjedla surovú fazuľu, a ja som si to zapamätal. Lebo to bolo zakázané a to sa nesmie, čo je zakázané. Lebo je to zakázané.

Tak som si to zapamätal, lebo ja si vždy všetko zapamätám. Aj teraz si všetko dobre zapamätám a niekedy mu to idem povedať, hoci RSDr. Gunár Karol už nie je Tí hore, ale je môj kamarát a ja som povedal, že mu všetko poviem, aby vedel.

Teraz už nie je RSDr. Gunár Karol Tí hore. Teraz sú Tí hore iní.

Napríklad teraz je Tí hore manžel mojej sestry Margity, ktorý sa volá Valent Anka a je v Lodeniciach indžinier. Lebo on zakladal v Komárne Samostatné Slovensko.

Margita s Ivanou sa stále hádajú ohľadom Samostatného, lebo Margita ho chcela a Ivana ho nechcela a ešte stále ho nemá rada, aj keď sa to nesmie, a keď ma nahnevá, tak bude povedaná, lebo to je povinné.

Margita má tak rada Samostatné, že niekedy až plače, ako má rada Samostatné.

Ivana by nikdy pre Samostatné neplakala, lebo ona nemá cit. A ani nedrží našim hokejistom, ale českým. Každý drží našim hokejistom.

Aj ja držím našim hokejistom.

A iné.

Raz bol v Komárne jeden, a ten najviac zakladal v Komárne Samostatné a volal sa Janíček Dušan. A ešte predtým bol v Komárne jeden, a ten sa volal Orság Pavol, a ten bol taký, že mal jedno oko sklenené ohľadom toho, že tam mal pôvodne rakovinu a museli mu ju vyoperovať aj s okom. Tak mu dali sklenené.

On stále chodil do rôznych krčiem v Komárne a opíjal sa za peniaze, a keď už všetky peniaze minul na opíjanie, tak bol chudobný a nemal už žiadne peniaze na opíjanie. Preto robil také, čo je odporné a z čoho bolo každému na vracanie žalúdka.

Orság Pavol robil toto:

Keď mal niekto v pohári alkoholický nápoj, tak k nemu prišiel Orság Pavol a vhodil do alkoholického nápoja svoje sklenené oko, aby z toho bolo ľuďom odporne a na vracanie žalúdka a aby ten alkoholický nápoj nedopili. Potom ten alkoholický nápoj dopil Orság Pavol a veľmi sa na tom smial a ostatní ho ohľadom toho nenávideli.

Aj ja som ho ohľadom toho nenávidel.

Raz mu potom Janíček Dušan povedal, že ak to ešte raz urobí, že mu zastrčí nôž do brucha, ale Orság Pavol si z toho nič nerobil a vhodil zase sklenené oko Janíčkovi do alkoholického nápoja, a tak vytiahol Janíček Dušan vyskakujúci nôž a zastrčil ho 1-krát Orságovi do brucha. Potom ho operovali a nič sa mu nestalo, tak potom ohľadom toho ani Janíček Dušan nebol veľmi popoťahovaný, lebo každý na svete uznal, aké to bolo s tým okom odporné a na vracanie žalúdka.

Potom si ľudia veľmi vážili Janíčka Dušana ohľadom toho, ako si poradil, a keď potom prišlo, že treba zakladať Samostatné, tak aj oni zakladali spolu s ním, lebo si Janíčka veľmi vážili.

Potom Orság Pavol zomrel na zamrznutie a už z neho nikomu nebolo na vracanie žalúdka.

Zomrel na zamrznutie tak, že mu lekári povedali, že mu rakovina preskočila aj do druhého oka, a on sa vyzliekol len do deky a išiel sa nechať zamrznúť, lebo to bolo v zime, a tak bola zima. Keď ho našli, bol zamrznutý.

Potom ho pochovali aj s tým skleneným okom na cintoríne. Niekedy idem na cintorín, aby som si vymyslel Knihu o cintoríne, a keď som už tam, tak idem pozrieť všetkých, čo sú na cintoríne, lebo tam sú všetci. Je tam Omama, Otata, mama, otec, Alf. Névéry.

A iní.

Potom je tam Tonko Szedílek a aj jeho mama Katuša Szedíleková.

Tonko Szedílek bol môj spolužiak a aj kamarát a on spadol z Vodárenskej veže a zlomil si hlavu a zomrel a ohľadom tej katastrófy potom zomrela aj jeho mama Katuša Szedíleková. Sú pochovaní úplne spolu.

Alf. Névéry má ešte na hrobe vence, ja ale neviem, kto tie vence odprace, lebo ja by som ich aj odpratal, ale ja nechcem byť podozrievavý, že prečo odpratávam vence z cudzieho hrobu a nie zo svojho, tak nech si ich odprace Ivana, lebo on bol jej známy ohľadom Bratislavy a umenia.

Ja som najskôr nevedel, že čo bude s Alf. Névérym, keď Ivana povedala, že sa nasťahuje, lebo ja som sa bál ohľadom hlučnosti, lebo u nás býva na prízemí jeden, čo sa volá Cyril Malacký a je vo voľnom čase spisovateľ, lebo inak je strážca parkoviska pri kostole, ktorý napísal knihu. Tú knihu ale napísal v stroji na písanie, ktorý robí veľkú hlučnosť, najmä keď je pekné počasie a sú otvorené okná. Vtedy to robí hlučnosť až ku mne na tretie poschodie. Inak je Cyril Malacký poriadny a pozametá aj okolo kontajnerov, len niekedy robí hlučnosť.

Ja som to ale pôvodne nevedel, že on robí hlučnosť ohľadom spisovania, lebo ja som vedel len to, že je strážca na parkovisku pri kostole, a nie to, že je aj spisovateľ.

Potom mi ale Alf. Névéry povedal, že Cyril Malacký je aj spisovateľ a napísal knihu. Volá sa Výbava idiotov. Potom mi Alf. Névéry povedal, že v knihe Výbava idiotov je jeden, čo zbiera kartóny v tržnici a má vozík so spätným zrkadlom. Ja mám vozík so spätným zrkadlom a zbieram kartóny v tržnici, tak som sa na tom veľmi zarazil. Povedal som, že si ju chcem prečítať, a Alf. Névéry mi ju doniesol, aby som si ju prečítal. Tá kniha sa volala takto:

Cyril Malacký

Výbava idiotov

Potom som ju začal čítať a celá prvá strana bola jedna veta, tak sa mi uľahčilo, lebo to nebola kniha pre ľudí. Na prednej strane nemala fotografiu. Bola dosť hrubá. Prvá kapitola sa volala Prvá kapitola. Už neviem, čo by sa o tej knihe dalo napísať.

Len to neviem, prečo písal o takom, čo mal na vozíku spätné zrkadlo. Mohol písať o takom, čo nemá na vozíku spätné zrkadlo. Takto si ľudia môžu všeličo myslieť, že Cyril Malacký býva v tom dome ako ja a iné.

Keby nemal na vozíku spätné zrkadlo, tak by si ľudia nemysleli.

Ani ja by som si nemyslel.

Iní v Komárne nemajú na vozíku spätné zrkadlo, ale ja mám, lebo ja bez spätného zrkadla nevidím späť, tak mi ho musí Boš-Mojš Ján opraviť, lebo ja som účastník cestnej premávky, a to je povinné.

Potom aj to je veľmi vážna vec, že keby som nemal spätné zrkadlo, tak by som nevidel, kto na mňa vykrikuje. Lebo aj keď mňa si ľudia vážia, lebo som pracovitý, tak niektorí na mňa vykrikujú, že:

„Samko Tále

smrdí stále.“

A iné.

Lenže ja ich vidím ohľadom spätného zrkadla a aj ja na nich vykrikujem, lebo ja si niekedy pripravím vykrikovanie dopredu, aby som nebol pomykový. Hoci už na mňa skoro vôbec nevykrikujú, lebo mňa si ľudia vážia, lebo som pracovitý, aj keď nie je pekné počasie.

Niektorí nie sú pracovití, aj keď je pekné počasie.

Ani Alf. Névéry veľa nepracoval, lebo on vôbec nepracoval, lebo len sedel doma a nič nerobil, len sa díval na Bezpečné mesto uja Ota, a mne to bolo čudné, že je spisovateľ, keď nič nepíše. Lebo ako môže byť spisovateľ, keď nič nepíše, no nie?

No áno.

Ja som napríklad spisovateľ, lebo píšem. Aj Cyril Malacký je spisovateľ, lebo aj on píše, lebo niekedy počujem hlučnosť z prízemia. Ale to jedno nepochopím, ako mohol byť Alf. Névéry spisovateľ, keď nič nepísal.

Inak v našej rodine a ani v Komárne už nie je veľa spisovateľov, hoci napríklad Ivana je ohľadom klavíra alebo Žebrák ohľadom bubnov. Ale Žebrák nie je vážny umelec, on je populárny.

Oni chodili na všelijaké školy ohľadom klavíra a bubnov do Bratislavy, ale to jedno nikdy nepochopím, že načo chodila Ivana na všelijaké školy, keď vedela hrať na klavíri ešte pred tým, ako do tej školy išla. Tak potom načo chodila do školy ohľadom klavíra, keď aj tak vedela hrať, no nie?

No áno.

A vtedy robila hlučnosť ohľadom klavíra a ani nemusela robiť domáce práce, ako je vynášanie smetí a iné, lebo len sedela a nemusela nič robiť, lebo len hrala na klavíri.

A robila hlučnosť.

Aj Žebrák chodil na všelijaké školy ohľadom bubnov a to je tiež veľmi čudné, že načo je škola ohľadom bubnovania, lebo aj my sme mali bubeníka v Pionierskej organizácii, a ten hral veľmi pekne na bubon a nechodil do školy ohľadom bubnovania.

A iné.

Ivana mi už 18 rokov telefonuje každý týždeň, či niečo nepotrebujem, ale mne nemusí telefonovať, či niečo nepotrebujem, lebo ja nič nepotrebujem, lebo ja sa viem o seba postarať. Vždy mi nosí zo zájazdov kadejaké hry a oblečenia, ktoré vôbec nenosím a kladiem ich do špajzy, lebo ja mám aj špajzu. Tie hry sú také, že sa všelijako hrajú a kladú sa do televízora, ako je Vojna, Biele a čierne, Moulline, Rybičky. A iné. Lenže ja ich vôbec nepotrebujem, lebo načo by som ich potreboval, keď ich vôbec nepotrebujem. No nie?

No áno.

Normálny človek by si to nikdy neobliekol, čo nosí Ivana zo zájazdov. Preto jej stále hovorím, nech mi nenosí zo zájazdov, tak načo mi to nosí zo zájazdov, keď ja to vôbec nepotrebujem, no nie?

No áno.

Potom ich dám do špajzy a niekedy ich odtiaľ zoberie Margita a predá ich a mne dá obdržané, ale ja nepotrebujem ani od Margity obdržané, nech si ich nechá. Niekedy jej poviem, aby kúpila za to niečo ohľadom alkoholických nápojov ohľadom jej manžela Valenta Anku.

Lebo ja u nich obedujem v nedeľu pri stole. Vtedy mi vždy Valent Anka hovorí, že som švagor. Niekedy sa ale potom stane náhodou také, že sa stretneme s vozíkom a on s autom a tvári sa, že sme sa nestretli. Alebo že sme sa stretli, ale ma nepozná. Nech sa tvári, ako chce, mne je to jedno, mňa si ľudia vážia a ani na mňa nevykrikujú, lebo si ma vážia.

A vážia si ma aj v autách.

Raz bol v Komárne jeden, volal sa Bezzeg František, a ten si ma vážil a bol šoférom dokonca v kamióne, a ten si ma vážil tak, že sa mi vždy pozdravil aj so zatrúbením a aj so zablikaním kamióna, a ja som mu na to vždy zakričal, že:

„Bezzegovci Feri

sú najlepší šoféri.“

Ja som síce iného Bezzega Feriho nepoznal, ale inak by sa to nerýmovalo s rýmom.

On na to vždy stiahol okienko a hodil mi všelijaké cukríky, žuvačky a iné a ja som ich pozbieral a zjedol, lebo ja mám rád všelijaké cukríky, žuvačky a iné. Bezzeg František to ale robil aj na iných ľudí, lebo on bol srdečný ohľadom ľudí a hádzal im sladkosti. Kým bola Komunistická strana, tak chodil s kamiónom a nosil ľuďom veci, čo neboli.

Všetci ho ohľadom toho mali radi.

Aj ja som ho ohľadom toho mal rád.

Raz išiel s kamiónom do Rumunska, lebo tam išiel, a tiež hodil cukríky a žuvačky na ľudí, čo išli vedľa cesty, a ľudia, čo išli vedľa cesty, sa začali o ne biť a až vtedy zbadal Bezzeg František, že to nie sú normálni ľudia vedľa cesty, ale že je to pohrebný sprievod vedľa cesty. Vtedy mu prišlo ľúto, že je ten sprievod taký chudobný ohľadom cukríkov, tak začal na ten pohrebný sprievod hádzať plné ruky a ten pohrebný sprievod sa už vôbec nestaral o pohreb, ale zbieral a všetci liezli po zemi, aby zbierali. Aj tí najsmútočnejší hľadali a aj farár a iní, len jedine truhla sa nehýbala, lebo to sa rozumie samé so sebou, že truhla sa sama nevie hýbať, no nie?

No áno.

Potom už Bezzeg František dohádzal, ale tí ľudia chceli, aby ešte hádzal, ale on nemal, tak nehádzal. Lenže tí ľudia neverili, že nemá, tak začali búchať na kamión a na Bezzega Františka, a on už bol ohľadom toho zľaknutý a chcel ujsť. Lenže nemohol, lebo pred kamión postavili ľudia truhlu, aby nemohol. Potom začali rozbíjať okná. Potom sa už Bezzeg František veľmi zľakol ohľadom strachu a prešiel tú truhlu, lebo inak nevedel. No a to sa rozumie samé so sebou, že tej mŕtvole to bolo ľahostajné ohľadom toho, že aj tak bola mŕtva.

Pohrebný sprievod sa ale ani potom nestaral o prejdetú mŕtvolu, ale stále hľadal cukríky, žuvačky a iné.

A iné.

Potom už Bezzeg František nehádzal ľuďom cukríky, ale ľudia to chápali a hovorili, že to chápu.

Aj ja som to chápal.

Mne nemusí Bezzeg Feri hádzať cukríky, lebo ja si môžem kúpiť aj 200 takých cukríkov.

Z cukríkov mám najradšej Karlovarské oplátky, aj keď to nie sú cukríky. Lebo ja mám sladkú diétu, lebo ja som invalidný ohľadom slaných jedál. Preto chodím do nemocnice na obed, lebo ja som invalidný ohľadom slaných jedál. Mne to ešte vybavil RSDr. Gunár Karol, lebo on je veľmi dobrý.

Včera som videl Darinku Gunárovú pred Domom odborov. Teraz je to už Matica slovenská, a nie Dom odborov. Aj ja by som chcel byť Matica slovenská, lebo to je veľmi pekné. Aj Margita a Valent Anka sú Matica. Ivana a Žebrák nie sú Matica, lebo oni sú iní.

Darinka Gunárová mala na sebe zlaté topánky.

Koniec ukážky

SAMKO TÁLE

KNIHA O CINTORÍNE

Vo Vydavateľstve SLOVART prvé vydanie.

Napísala Daniela Kapitáňová

Ilustrácie, grafická úprava a sadzba Fero Jablonovský

Korigovala Martina Šebeková

Editorka Zuzana Šeršeňová

Tlač FINIDR, s. r. o., Český Těšín

ISBN 978-80-556-0639-2

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.sk

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

KNIHA

O CINTORÍNE

Prvá a druhá kniha o cintoríne

Napísal a nakreslil

SAMKO

TÁLE

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Prvá Kniha o cintoríne

Druhá Kniha o cintoríne

Tiráž