Boris Kasaj

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Boris Kasaj 2012

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2012

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-556-0684-2

FEBRUÁR

Prvý krok

Už dávno sme sa o tom s Ajkoníkom rozprávali. Snívali sme o kúpe domčeka niekde na vidieku, kde by sa mohol náš pes vybehať, kde by som mal svoju dielňu a Ajkoník svoju záhradku. Po dvoch rokoch, čo obývame panelákový byt v našom hlavom meste, sme sa začali cítiť unavení spoločnosťou a zatúžili po tichu, kráse prírody i vlastnom priestore na sebarealizáciu. V januári padlo konečné rozhodnutie. Rozhýbali sme koleso udalostí. Predáme náš minibytík a sťahujeme sa do domu!

Je 1. február a náš byt je zavesený na stránkach realít po celom nete. Snáď sa nájde niekto, kto ho kúpi! V mysliach nám behajú predstavy o maličkom domčeku v područí lesa a v blízkosti rieky. O záhrade plnej voňavých kvetov a rodiacich ovocných stromov. O sobotňajšej káve na terase s výhľadom na záhradku. Už aby to bolo, hovoríme si. Každá naša rozprava začína slovami: „A čo keby sme tam v rohu vysadili kukuricu alebo radšej jahody?“

Bude to beh na dlhú trať. Musíme čakať, kým sa niekto ozve. Snáď to bude čoskoro. Ajkoník si to síce predstavuje veľmi jednoducho, ale ja viem, čo nás ešte čaká vybavovačiek. Hypo, prehlásiť všetky doklady, atď., atď. Nedávno som to už absolvoval.

Nebude to s nami také zlé

Tak predsa len to s nami nebude také zlé. Včera sme byt zavesili na net a dnes doobeda sme už mali asi 10 telefonátov a 4 alebo 5 e-mailov. Predsa len sa nájde niekto, kto ten náš pidibytík kúpi a my začneme voľne dýchať nepanelákový a mimomestský vzduch? Stále si síce myslím, že to nepredáme tak ľahko, ale Ajkoník je presvedčená, že sa to určite podarí a možno rýchlejšie, ako sme si mysleli.

Už aby boli tie jahody.

Týždeň uplynul

Dnes večer uplynul presne týždeň od zverejnenia inzerátu na predaj nášho bytu. Ozývali sa samé realitky a všetky s rovnakou otázkou: „Môžeme váš byt inzerovať cez našu spoločnosť? Asi po piatich rovnakých telefonátoch sme to vzdali a niekoľkým povolili inzerovať. Možno nájdu záujemcov skôr, ako my cez súkromnú inzerciu.

Nakoniec to bola pravda. Koncom pracovného týždňa sme už mali dohodnutých dvoch záujemcov na obhliadku. Termín bola sobota, o jednej poobede.

Začal sa zbesilý boj s časom.

Na oboch koncoch našej ICQ komunikácie sa rodili myšlienky, čím ešte byt vylepšiť, zdokonaliť a presvedčiť tak záujemcov, že je úplne dokonalý a ten najvhodnejší práve pre nich. Na všetky možné opravy, úpravy, glančenie, lietanie s handrou a reorganizáciu sme mali menej ako 24 hodín. A to sme ešte stále boli v práci.

Ajkoník letela domov najvyššou možnou rýchlosťou, aká sa dá dosiahnuť v piatkových podvečerných zápchach na obchvate v hlavnom meste a rozmýšľala, čo ešte zdokonaliť. Kým prišla, ja som zošróboval skrinky v kuchyni tesnejšie k sebe, popriťahoval všetko, čo sa ešte dalo a ktovie čo ešte. Neviem to ani spočítať. Doma som pred ňu položil trojstranový zoznam, čo treba urobiť, vrátane večere. Naliali sme do seba kávu a leteli dokúpiť všetky možné čistiace prostriedky, ktoré už dochádzali, handry staré a deravé sme na túto príležitosť zhodnotili ako nevhodné, a nakoniec – vedro farby. Je to jasné, bude sa maľovať kúpeľňa.

Všetko sme z nej vypratali, Ajkoník sa vyzliekla do spodného prádla, pri jej šikovnosti by sa pôvodná farba teplákov už naozaj spoznať nedala, donútila ma rozmiešať farbu a pustila sa do práce. Netrvalo to dlho, veď v kúpeľni tých maľovateľných stien nie je veľa.

Kým steny schli, pustila sa do leštenia kachličiek. Celé ich vyumývala, vyblýskala. Poodstúpila, aby sa pozrela na svoje dielo. Všetky tri svetlá svietili ako divé a kúpeľňa naozaj žiarila. Uvažovali sme, či záujemcov nepustiť iba tam, lebo zvyšok bytu sa nám už naozaj vylepšovať nechcelo. Nič sa ale nedalo robiť, pokračovali sme v kuchyni. Celý večer sa bytom ozývalo šššrrrt, šššrrrrt (striekacia fixinela) a pfffft pfffffft (pronto na nábytok). Skončili sme unavení a zmordovaní o pol druhej v noci a... Nastavili si budík!

Ráno kolotoč pokračoval. Dovysávali sme, umyli podlahy, vyutierali parapety a Ajkoníka v tom pfffft a šššrrrrt záchvate napadlo vyčistiť aj vchodové dvere.

Nakoniec byt vyzeral tak, že sme sa v ňom báli hýbať a čohokoľvek sa dotknúť. Zobral som psa a prchol preč, aby byt nevyzeral preplnený, keď príde realiťáčka a záujemcovia.

Obhliadky

Keď som sa vrátil so psíkou domov, bolo už po prehliadkach. Sadli sme si s Ajkoníkom do kuchyne na kafe a ja som z nej páčil informácie.

Dozvedel som sa toto: boli u nás dvaja záujemcovia. Jedna staršia pani aj s dcérou, ktorá chce predať svoj byt a kúpiť menší v tejto lokalite. Popozerali si byt, skúšali si otvoriť okná (to som nepochopil, už niekto predával byt, v ktorom sa nedajú otvoriť okná?), poprezerali si izbu aj kuchyňu a slávnu Ajkoníkom vymaľovanú kúpeľňu. Ajkoník mala pocit, že tej staršej dáme sa byt páčil, ale jej dcéra ju brzdila v prejavoch nadšenia. Odišli s tým, že si navzájom vymenili vizitky. Zrejme sa ešte večer ozvú.

Po nich prišiel mladý párik. Dievča vraj asi také staré ako my, aj s priateľom. Popozerali si byt, opýtali sa na pár dôležitých vecí a či tu niečo zo zariadenia ostáva. Povedali sme, že áno, po dohode. Odišli vraj bez toho, aby sa nejako vyjadrili. „Nuž čo,“ hovorím, „uvidíme, ako sa to bude ďalej vyvíjať.“ Pomaly sa schyľuje k večeru a tu zrazu crrrrn crrrrn, známa melódia Ajkoníkovho mobilu. Vôbec ma netrklo, že by to mohol byť niekto zo záujemcov. Ajkoník chvíľu tlmene rozpráva do mobilu, potom zloží a povie: „Tí mladí ho chcú!!!“ Skoro mi vyrazilo dych. Naozaj som nepočítal s tým, že by to išlo až tak rýchlo.

„Paráda!“ vytešovali sme sa. Celý večer sme potom chodili ako takí dvaja motáci s úsmevom od ucha k uchu.

Zaspali sme, ani neviem ako. Unavení po toľkom umývaní a glančení a prehliadkach. Keby v skutočnosti existovali tie komiksové obláčiky, tak nad našou posteľou by sa určite vznášal taký, v ktorom by bol domček blízko rieky pod horou.

No toto?!?

Ozvali sa aj druhí záujemcovia, tá staršia pani, respektíve jej dcéra, že by si ešte raz chceli pozrieť byt. Zrejme majú záujem, ale byt je už sľúbený. Povedali sme však, že pokojne môžu prísť ešte raz, keďže sme ešte nevedeli, či si ten párik dokáže zabezpečiť hypotéku v banke. Pravdu povediac, viac nám vyhovujú tí mladí, lebo oni si už veci okolo kúpy vybavujú. Oproti tomu tá staršia pani by v prípade predaja svojho bytu platila v hotovosti, ale kto ho vie, kedy by sa jej to podarilo predať. No čo už, všetko má svoje pre a proti. Nakoniec sme sa však rozhodli, že dáme šancu mladým. Nech roztiahnu krídla. Staršej pani sme zavolali, že je druhá v poradí a ak by to mladým nevyšlo s hypom, že sa jej ozveme. Zobrala to pokojne, vraj ona sa až tak neponáhľa. Tak načo potom bola pozerať byt? Neviem.

Koleso sa roztáča, kolotoč sa krúti a karavána ide ďalej

Realitná agentka posiela na popud kupujúcej predbežný návrh zmluvy. Náš právnik ju zhodnotil ako serióznu, takže súhlasíme s jej znením. Avšak kupujúca jej nerozumie. A nechce o takej zmluve ani počuť. Realiťáčka navrhuje stretnutie. Všetci potvrdili účasť. Je piatok.

Ach jaj, keď sa niekto robí niečím, čím nie je

Po štyroch dňoch má Ajkoník stretnutie s budúcou majiteľkou v realitnej agentúre. My sme dali kupujúcej možnosť zrealizovať kúpu aj bez realitky, čo by ju vyšlo lacnejšie, ale nechcela o tom ani počuť. Vraj chce mať právny servis. Sme sa zasmiali. Každý, kto niekedy predával alebo kupoval byt, či spolupracoval s nejakou realitkou, určite vie, o čom je reč.

Na stretnutí ozrejmili kupujúcej, že je to štandardná zmluva. Napokon sa priznala, že ona sa v tom vôbec nevyzná. A jej kolegovia ju strašili, že ju budú chcieť všetci okradnúť.

Po pokojnom prediskutovaní, trvalo to vyše dvoch hodín!, je všetko vysvetlené a môže sa začať vo veci podnikať ďalej.

Papier sem, papier tam, čo si s nimi počať mám

Pfuuuuu, začína sa kolotoč okolo papierov k bytu. V mailoch prúdia návrhy zmlúv o budúcej zmluve z troch strán: kupujúca – my – realiťáčka. Škrtá sa nevhodné, prehodnocuje sa výška pokuty, odpadávajú celé odseky, spojky sa bortia ako domčeky z karát. V červenom mori škrtancov sa ako posledný pilier týčia nepoškvrnené iba rodné čísla predávajúceho a kupujúceho. Naši právnici sa potia pod ťarchou informácií a ja demonštratívne s bláznivým výkrikom a neprítomnými očami vyskakujem z okna. Tieto papierovačky ma fakt doháňajú k šialenstvu. Konečne sa stanovil termín na podpis zmlúv. Je to pondelok.

Pondelok, ten prvý veľký deň v postupe za slávou

Pondelooooooook, pondelok, pondelok, pondelok!!!

Dnes je pondelok 16. februára. Ajkoník odchádza do práce a prajeme si veľa šťastia. Dnes o 18.00 sa má podpísať predbežná zmluva.

9.30 zapínam ICQ. Píše Ajkoník. Kupujúca potrebuje ešte nejaké fotky domu, respektíve vchod a naše vchodové dvere. Vyskakujem a utekám robiť fotky paneláka a vchodu. Pri poslednom cvaknutí mi stíska riťku. Čo ak sa vybijú baterky, robia to bežne z čírej protivnosti po dvoch fotkách a vždy v tej najnevhodnejšej chvíli. Nedostanem to do PC a následne do mailu na preposlanie. A stalo sa!

Foťák sa vypol. Baterky sú všetky v hajzli a moja psychická stabilita značne vychýlená. Vyfajčených aspoň 18 cigariet a rozmýšľanie, čo ďalej. Sláva, spásonosná myšlienka. Kombináciou kariet MC, MD, MSD a čo ja viem akých, som to napokon dostal do PC a posielam Ajkoníkovi. Na mojej strane ODOSLANÉ – u Ajkoníka PRIJATÉ! Môj psychický stav sa vylepšuje. Neviem, či je to návalom nikotínu alebo eufóriou, že to možno dnes naozaj podpíšu.

11.25. Ajkoník: Preposielam ti mail. Subject: Zmeny v zmluvách. Aaaaaa už zasa! Však to je ako dvanásť úloh pre Asterixa! Myslím, že zblbnem. Otváram si fľašku vína. Víno je dobré na nervy! Prečítal som zmluvu hore-dolu asi päťkrát. Pre mňa je v poriadku, ale odkazujem Ajkoníka ešte na nášho právnika.

15.55. Právnik sa vyjadruje k zmluve v zmysle: „Všetko v poriadku.“ Konečne! Súhlasíme a potvrdzujeme stretnutie o šiestej. Snáď to realiťáčka stihne vytlačiť a pripraviť načas. Ja sa podpisu nezúčastňujem a čakám na info doma. Psíka Ovečka vyvenčená. Nervozita. Začínajú sa večerné správy, keď sa rozrazia dvere a v nich víťazoslávne stojí Ajkoník s výkrikom „MÁM!“ Zatiaľ čo robím kávu, Ajkoník rozpráva, ako to prebehlo: „Našťastie to šlo celkom v poriadku. Stretnutie v banke bolo pomerne krátke. Stretli sme sa s kupujúcou a s realiťáčkou, ktorá doniesla všetky papiere z katastra a čo ešte bolo treba. Konečne sme sa dohodli na finálnom znení zmluvy, takže už stačilo len podpísať a odovzdať to k žiadosti o úver priamo u riaditeľky pobočky danej banky. Usadili sme sa u nej v kancelárii, realiťáčka vytiahla zmluvy a rozdala nám ich. Ja som si to pre istotu ešte raz, naozaj už asi po päťdesiatykrát prečítala a podpísala. Fakt som ostala zarazená, keď kupujúca zobrala zmluvy a popri podpisovaní bez akéhokoľvek čítania vyhlásila, že ona zmluvám aj tak nerozumie a vlastne ich vôbec (!!!) nečítala. Vážne, len tak ich podpísala! Nuž tak teda dobre. Zmluvy sú podpísané, o úver zažiadané. Toto byrokratické rošambo by malo byť spracované do desiatich pracovných dní. Potom nás banka všetkých obvolá a my si prídeme podpísať záložné zmluvy. Medzitým ešte od správcu bytov potrebujeme potvrdenie, že na byte nie sú u nich žiadne dlhy.

Konečná bilancia: cca 1,7 l vína (červené, lebo to je dobré na srdce), cca 32 ks cigariet a pajšle ma bolia, akoby mi ich strúhali na strúhadle.

Veci sa hýbu

Prešiel týždeň a veci sa naozaj pohli dopredu. Dnes je síce už nedeľa, ale piatok bol dôležitým dňom pre náš plán. V piatok ráno prišla informácia, že záložné zmluvy na byt v prospech banky sú nachystané na podpis. Keďže bol posledný pracovný deň v mesiaci, znamenalo to pre mňa v kombinácii s ostatným pracovným chaosom kompletné rozhodenie celého dňa, ale nevadí. Byt je dôležitejší.

Termín stretnutia v banke bol stanovený na štvrtú poobede, čo znamená, že ešte predtým je treba zájsť k notárovi podpísať finálne kúpnopredajné zmluvy. Nastala v nich drobná zmena v platobných podmienkach, to prežijem. Jediné, čo sa mení, je, že časť peňazí nám príde skôr. Notára sme vybavili za pár minút a potom poďho do banky. Tam predo mňa postavili asi kilometrovú kopu papierov, ktoré je treba podpísať: záložné zmluvy, poistné zmluvy, x, y a z zmluvy... no jednoducho strašne veľa. V každom prípade – všetko je podpísané, nohy v teple a suchu a teraz už len čakať, kedy pustí kataster nový list vlastníctva s menom kupujúcej a je dokonané.

Je treba začať pripravovať sťahovanie. Postupne baliť veci. Zháňať krabice, do ktorých sa bude baliť. Kúpiť do zásoby lepiacu pásku a fixku na popisovanie krabíc. Pripraviť si pevné nervy a dobrý plán.

Objavenie zeme zasľúbenej

Slnečné nedeľné ráno na konci februára. Konečne nemrzne, ten hnusný sneh už zliezol a nádherne svieti slniečko. Vyzerá to tak, že jar je už konečne tu.

Lenže čo sa dá robiť v maličkom bratislavskom byte, keď je takáto krásna nedeľa?

a) upratovať

b) čítať si

c) hrať počítačové hry do zblbnutia

d) pozerať telku

Všetko veci, ktorých už máme plné zuby, veď sme ich robili celú zimu a je nám z toho už zle. Chce sa nám ísť von, nadýchať sa čerstvého vzduchu a trošku sa vyslniečkovať. Lenže čo tu, v Bratislave? Nič. Všade naokolo len blato a známe miesta.

Poďme objavovať!

Poďme objaviť Záhorie! Predsa len sa tam chceme sťahovať, tak sadnime do auta a poďme si prejsť tie dedinky pod lesmi, pri rieke Morave! Poďme sa pozrieť, kde je naozaj pekne, kde by sa nám páčilo, a ktorý domček bude ten pravý!

Vyzliekam si pyžamo, umývam zuby. Ešte treba spraviť kávu do termosky a o chvíľu už naberáme smer Záhorie.

Zem zasľúbená naozaj existuje

Nasadli sme do auta, zbalili psa a poďho na výlet. Na ktorú stranu sa vybrať? Jednoznačne Záhorie. Záhorie má lesy, polia, krásnu rieku Moravu a priamych ľudí. Prechádzali sme z dediny do dediny a nestačili sa čudovať a zachytiť všetko to pekné naokolo. Naozaj sú tie dediny pekné, domy krásne pomaľované, okolie upravené, žiadne odpadky a rozbité veci. Centrum obce vždy tvorí obecný úrad, kostol, pošta, lekár a potraviny. No ideálne.

Po našom výlete sme skonštatovali nasledujúce:

1. Dediny sú už na pohľad príjemné.

2. Ľudia sa nikam neponáhľajú, rušný a uponáhľaný bratislavský život až sem nedošiel – nádhera!

3. Je tu pokoj a krásne hlboké borovicové lesy = viac kyslíka.

4. Ľudia sú tu normálni, nechcú si ničiť autá a tak aj cesty sú opravené (Sláva!)

No nie je to krásne?! Naozaj to vyzerá ako ideálny svet. Teraz rýchlo domov a poďme preliezť všetky realitné servery, aké domy sú na predaj. Celí zmrznutí a vyfúkaní po návrate domov sadáme rovno k počítaču. Našli sme niekoľko domov, uložili linky a rozhodli sa, že na ďalší víkend si dohodneme obhliadky a spravíme si ďalší výlet.

Čo týždeň dal

Je pondelok a dnes by mala odísť z účtu kupujúcej prvá časť kúpnej ceny. Tak ideme dúfať, že aj dorazí na miesto určenia. Začíname dohadovať obhliadky, obvolávať a obpisovať realitky. Pomaličky sa nám začína rodiť plán na sobotu. Medzitým už treba pobaliť nejaké veci, aby sa začalo sťahovať. V Nórsku začína sezóna lovu krabov, u nás sa začal lov na krabice.

Bojová výprava

A je to tu. Za oknom krásne sobotné ráno, horúca káva na stole, rožky už rozmrazené, malinovka nachystaná, voda a miska pre Ovečku tiež. Akurát ten vietor sa mi akosi nepáči. No nevadí, veď ono to prestane. Sranda nás prešla hneď, ako sme vyšli z domu. Takáto kosa?! Z príjemných 8 až 12 stupňov sme znovu padli na mínus 2. No to bude sranda deň.

Naložili sme tatovcov a hurá. Tí zobrali ešte viac jedla ako my, pomaly ako na týždennú dovolenku. Nie sú práve optimistickí, veľmi pozorne sledujú, ako ďaleko od mesta ideme, aká je cesta a tak. Aj tak si myslia, že byt priamo v Bratislave je to najlepšie riešenie. No ja teda nie. Ja chcem svoju záhradu, kvietky, zeleninu a tak. A chcem ju stále, nie len na víkend.

Máme dohodnutých šesť obhliadok, začíname o desiatej ráno. Vchádzame do dediny. Pomaličky ideme po hlavnej ceste, až nachádzame správne číslo domu. Ulica je upravená, trávnik pokosený, zatiaľ to vyzerá dobre. Sotva sme zaparkovali, už sa otvára brána. Víta nás ujo so širokým úsmevom. Aj to zatiaľ vyzerá dobre.

Vstupujeme cez bránu do dvora. Už to nevyzerá dobre. Dozvedáme sa, že ten mimoriadne zanedbaný a špinavý dvor je spoločný. Nálada klesá, nadšenie opadá. Dobre, poďme sa pozrieť dnu. Vchádzame priamo do kuchyne a nebyť toho, že sú rozsvietené všetky svetlá, nevideli by sme asi vôbec nič. Rozmer miestností celkom vyhovuje. Naľavo sa otvára malá obývačka, od kuchyne je oddelená len polovičným múrikom a má okno do ulice. Napravo je kúpeľňa. Z opisu viem, že by dom mal mať ešte dve izby, ale žiadne ďalšie dvere nevidím, tak neviem.

Kúpeľňa je pekná, zelené kachličky, priestranná. Škoda, že nemá okno. Ale čo to vidím na protiľahlej stene? Dvere! Tá kúpeľňa je priechodná! To sa mi snáď sníva! Prechádzam na druhú stranu, kde sa objavuje spálňa. Zasa len taká kutica, jedno maličké okienko a nič. No a za spálňou ešte jedna izba. Majiteľ hovorí, že to mala byť detská, ale že zatiaľ deti nemajú. Určite by sme nechceli mať deti v takomto brlohu. V izbe sú aj dvere na dvor a okno. Zabednené! Inak je v miestnosti len kopa haraburdia a štender na oblečenie. Hrôza.

Plní odporu sa viac zo slušnosti ako zo záujmu ideme pozrieť aj na dvor a záhradu. Prechádzame okolo druhého domu v spoločnom dvore, ktorý vyzerá ako vymretý, ale vraj tam niekto býva. „Ktorá časť dvora patrí k domu?“ pýtame sa. Ujo, celý šťastný a s nadšením spartakiádne rozpaží ruky a bočnými poskokmi ukazuje, čo komu patrí. Popritom prechádza okolo akéhosi chlieva, ktorý konštrukčne vyzerá snáď lepšie ako celý dom, dvoch studní, o ktorých ani sám nevie, či vlastne fungujú a okolo kopy bordelu neurčitého a rôznorodého pôvodu. Rovno nám vysvetľuje, že to je susedov neporiadok. „Viete, tu bola taká búda, ktorej stena bola namiesto plota, no ale sme ju zvalili, tak teraz vlastne s nimi nemáme žiaden plot a on si to ešte neodviezol.“ Nádhera. Sme už naozaj znechutení a ďalšiu ranu nám zasadila manželka majiteľa: „Tuto vedľa bývajú tmavší spoluobčania.“ Vypleštili sme oči, sledujeme jej prst. Tuto vedľa znamená presne tam, kde nie je ten plot! Na to prichádza majiteľ a ako bonus k domu nám ponúka čierny odber elektriny. No ja mám teda dosť! Čo najrýchlejšie odchádzame, skladáme sa do auta a rýchlo preč. Všetci sme znechutení. Pred ďalšou obhliadkou by sme sa mali dať dajako dokopy.

Čo teraz? Dúfame, že si napravíme chuť ostatnými domami. Ešte máme chvíľu čas, tak parkujeme pred potravinami a ideme sa prejsť po dedine. Ukazujeme našim: „Tu je lekár, tu škola, tu zelovoc, tu papiernictvo... Celkom fajn, no nie?“

Ďalší dom na programe je už po rekonštrukcii, ale je dosť drahý. Maklérka nás autom vedie o tri domy ďalej od tých potravín, kde sme parkovali. To sme ozaj mohli prejsť aj pešo. Z ulice vidíme žltý dom s tromi plastovými oknami. Hovorím si, je to fajn. Bránou vchádzame do dvora, ktorý je z jednej strany ohraničený susedným domom, z druhej tým na predaj. Vjazd celkom fajn, auto je kde zaparkovať. Na dvore sotva jeden strom, z oboch strán múr. Na jednom trápny pokus o grafiti. No zbohom. Hlboký nádych, nenechaj sa hneď odradiť. Vchádzame do domu a ja sa snažím orientovať. Centrom je čosi ako chodba či hala, ktorá je vymaľovaná krikľavo ružovou farbou so šmuhami. Hm. Žiadne okno. Hm. Na konci napravo je kuchyňa. Je v prístavbe, prakticky úplne nová, celkom veľká, priestranná. Všetko by z nej muselo ísť preč, lebo kombinácia tyrkysových stien, modrých pásikavých skriniek kuchynskej linky a krikľavo modrých skríň je tragická. Inak celkom fajn.

Vedľa kuchyne je miniatúrna kúpeľňa. Len záchod, sprchový kút a umývadlo. Nie je to bohviečo, nie je vetrateľná. To sa mi nepáči. Pokračujeme v okruhu, na rade je obývačka. Je otočená do ulice, ale akási malá, alebo sa mi to len zdá? No nezdá, strop je tesne nad zárubňou a ešte aj pokrytý nejakým brizolitom imitujúcim kvaple v jaskyni. No ohromné, vážne. Pokračujeme ďalej. Za obývačkou je taká minimiestnôstka, kde je pracovný stôl a potom ešte jedna spálňa. Všetky tie nové plastové okná sú zarosené. Zrejme to tu bude poriadne vlhnúť. Zdar plesniam! Všetky miestnosti sú malé a tmavé, vôbec nepôsobia príjemne, ani útulne. Akurát sú strašne zapratané nábytkom všetkých možných druhov. To sa mi vôbec nepáči. Ani dom ako taký, ani nábytok.

Možno to zachráni záhrada. Je to skôr taký väčší dvor, zatrávnený, na konci vinič, jedna čerešňa. Do diaľky sa potom črtá veľká záhrada alebo sad. Pýtam sa: „Pokiaľ je záhrada k tomuto domu?“ „Len tuto po ten plot. To ostatné sa nepredáva.“ Tuto po ten plot znamenalo len ten dvor s viničom, žiadny priestor na zeleninu, na ovocné stromy, na nič. Sme sklamaní a odchádzame.

Na rade je trochu vzdialenejšia dedina. Sadáme do auta a ideme. Všetci sme ticho, zatiaľ nikto nenašiel, čo hľadal. Akurát ten náš pes Ovečka radostne robí waleskú masáž pasažierom sediacim vzadu. V polovici cesty nás zastavujú policajti. Po krátkom rozhovore sa nahýbajú do auta a hrozia tatovcom, že dostanú pokutu za nezapnuté pásy. Obaja sa zasa hrajú na anglických turistov nerozumejúcich ani slovo po slovensky. Po dvadsiatich minútach to policajti vzdávajú a púšťajú nás ďalej.

Vchádzame do dediny. Čakať máme pred základnou školou. Tak sa teda postavíme pred školu a čakáme. Vystúpili sme z auta na jednu cigaretku a mňa skoro trafil šľak. Ono naozaj a úplne vážne začína snežiť. No ohromné!

Stretávame sa s maklérkou a tá nás vedie dedinou. Vchádzame do dvora. Na nášho psa sa okamžite vrhá niečo malé a chlpaté s pokrikom POĎ SA HRAŤ! So súhlasom majiteľa teda havinu púšťame a už ich niet. Lietajú po záhrade ako z dela vystrelené a my sme spokojní, že sa nebude stále pliesť pod nohy.

Obzeráme si dom. Je tam strašný chaos a neporiadok, ale je to päťizbák a je vraj obývateľný a čiastočne rekonštruovaný. No tú rekonštrukciu ozaj nevidím, ale majiteľ o ňom rozpráva s nadšením. Toto bol môj favorit a tak obzeráme ozaj dôkladne. Nie je to bohviečo, je to tmavé a nijak zvlášť pekné. Samozrejme, nás chlapov uchvátila pivnica. Obrovská, asi pod polovicou domu a klenbová. To by sa hodilo, ale aby sme kvôli pivnici kupovali barabizňu? Ani náhodou!

Presúvame sa zhodnotiť záhradu. Vychádzam z domu a predo mnou sa rozprestiera trávnik, krásne ošetrené ovocné stromy, kurín a... a plot. Zasa koniec. Vpravo je jazierko s koi kaprami. No ohromné, to ozaj nemusím. Ako sa mamina dozvedela, že sú tam kapry, musela sa ísť pozrieť. Samozrejme Ovečka za ňou. Čo sme všetci čakali, to sa aj stalo. Psík sa vykúpal. Tresla celá do toho jazierka a keďže bolo 1,5 metra hlboké, nevedela sa dostať von. Majiteľ ju nacvičeným pohybom schmatol za obojok a doniesol starý uterák. Vyutierali sme, čo sa dalo. Obávam sa, že toho hrozného rybacieho smradu sa tak ľahko nezbavíme. To bola tretia obhliadka a opäť sme všetci sklamaní. Takže škrt.

Cestujeme krížom cez Záhorie do ďalšej dediny. Tam máme obhliadku s takým starším, rýdzo záhoráckym pánom. Teda aspoň podľa hlasu v telefóne. Čakáme na dohodnutom mieste. Prichádza sivá octavia a pán z nej vystupuje, cez okienko si podávame ruky. Vraj máme ísť za ním. Po desiatich minútach sa dostávame na úplný koniec dediny, ktorý vyzerá všelijako, len nie príjemne. Len čo vystúpime z auta, pribieha alternatívne pigmentovaný spoluobčan zo susedného domu, či im nepomôžeme roztlačiť, alebo roztiahnuť auto. „Nechce naskočiť,“ ukazuje na polorozpadnutú corsu. Moje zdesenie narastá.

Realiťák zvoní pri dverách, ale nikto nevychádza. Tak preskakuje plot (!!!) a otvára nám. Vchádzame do dvora a hľadáme záhradu, ale žiadnu nevidíme. Tak sa pýtam:

„Kde je záhrada?“

„Jaká záhrada, muadý pán?“

„No záhrada k domu.“

„To nemá záhradu, ste si mieui prečítat inzerát, muadý pán.“

„Ja som si ho čítal a záhrada tam napísaná bola. Ale tu ju nikde nevidím. To ako si predstavujete, dať takýto inzerát na internet? To sú zavádzajúce informácie!“ kričím.

„Tak tu sme skončiui, muadý pán, naučte sa láskavo správat!“ a normálne nás vyhodil, dom sme ani nevideli. V aute zostalo vážne ticho. Všetci sme zaskočení. Nikto nevie, čo povedať. Tuším nám tento deň vôbec nevyšiel.

Ešte nás čaká jedna obhliadka, tak opäť sadáme do auta a ide sa. Dostávame sa k domu, ktorý na prvý pohľad vyzerá najlepšie. Nevyzerá byť vlhký, je dosť veľký a podľa inzerátu aj pozemok má byť dostatočne veľký. Čakáme na majiteľa, kým nám príde otvoriť a medzitým sa bavíme s realiťáčkou. Zrazu vzniká drobný spor o veľkosti pozemku: ja mám v papieroch 900 metrov štvorcových, ona 400. Čo má toto znamenať? Majiteľ uvádza veci rýchlo na pravú mieru. Pred týždňom samostatne predal len záhradu! Nemá to cenu. Rovno sa otáčame, dom si ani nejdeme pozrieť.

Cestou späť je v aute úplné ticho a deň, ktorý sa nám začal slniečkom, optimizmom a radosťou z výletu, sa končí snežením a sklamaním. Čo budeme robiť večer? Pozerať iné domy, iné lokality, iné hocičo?

Zmena lokality – no to teda bolo

Záhorie je pekná lokalita, všade je nadostač lesov a dostupnosť po diaľnici je veľmi slušná. Tam sa to aj končí. Na prehliadkach sme zistili, že Záhorie ako také už neexistuje. Stalo sa baštou cigánov, Rómov a... predražených domov. Ak sme videli aspoň 20 % obyvateľov bielych, tak je to veľa.

Po obhliadkach sa u tatovcov posilňujeme kávičkou. Snažili sme sa zhodnotiť domy, ktoré sme videli. Hmm, domy. Viac by sa hodil popis rozvaliny bez pozemkov. Ajkoník je smutná, nenašli sme nič, čo by sa aspoň minimálne priblížilo našim predstavám. Ostalo hrôzostrašné ticho, ktoré sa nepodarilo prelomiť ani niekoľkými žartmi na adresu niektorých domov. Odchádzame do nášho miniatúrneho bytíku.

Večer s Ajkoníkom uvažujeme, čo ďalej. Nemôžem prežiť to, aká je sklamaná. Najviac ju hnevá, že oproti domčeku mojich tatovcov tie domy nemali žiadnu záhradu. Je skoro 23.00 a po dlhšej rozprave navrhujem zmenu lokality. Argumentujem blízkosťou riek a jazier a veľkosťou pozemkov. Ajkoníkovi sa to páči. Lokalita sa otáča o 180 stupňov – Dolná zem. Pozemky a domy sú tu veľké, zväčša starosedliacke haciendy, záhrady plné úrodnej čiernej zeme, rieky blízko. Dúfam, že ma Ajkoník konečne vezme na kanojku. Rybárčenie zaručené a kultúrne vyžitie ešte lepšie. Len tak zo srandy jej spomeniem niečo z kultúrneho vyžitia, čo ma absolútne dostalo: KLOBÁSKOVÉ SLÁVNOSTI!!! Jediným mínusom je, že obyvatelia radšej hovoria po maďarsky. Takže musíme nájsť správnu lokalitu, kde je slovenčina preferovaná pred maďarčinou. Je to tak! Naozaj existujú také lokality. Viem to, lebo tatovci si kúpili svoju chalúpku práve v dedine, kde sú vysťahovalci z iných krajov.

Rozbehlo sa ďalšie internetové hľadanie a do úvahy prichádza zasa cca sedem domčekov. Dnes už ale nič neriešime. Domčeky sme si uložili a ideme konečne spať. Hodiny ukazujú 02.30.

MAREC

Byt sa vyprázdňuje

Pomaly sa začína sťahovať. Najlepšie je, že zatiaľ nie je veľmi kam. Všetko je však naplánované tak, aby sa byt uvoľnil k 31.marcu, teda o tri dni. Ajkoník zváža krabice snáď zo všetkých obchodov, čo pozná. A ja už dva týždne iba balíííím a balíííím, už mi z toho hrabe. To je samé buch buch (rozkladanie krabice), škrrrrk (lepenie dna krabice), cink cink splink ťuk (to som naukladal veci dovnútra), chľap chľap (krabica zavretá), škrrrrk (zalepená), svííííšt (posunutá na kraj) a stále, stále dokola. Nikdy som si neuvedomil, koľko vecí sme za šesť rokov spolužitia nahonobili do tak malého bytu. Tuším bol ten náš bytík nafukovací.

Nesmiem vynechať, že do tohto koncertu sa tá stará ježibaba nad nami zrejme rozhodla urobiť si mezonet s naším bytom. Kladivom trieska po podlahe, aby si urobila vchod? Však sa aj tak odsťahujeme, škoda nevyužiť príležitosť.

Psíka sedí na parapetnej doske a celý deň šteká na kozy, ktoré ušli z neďalekého rodinného domu obkoleseného panelákmi.

Bilancia balenia:

24 krabíc kníh (zatiaľ je to len asi polovica kníh, čo máme)

15 krabíc kuchyňa (Ajkoníkova doména)

2 krabice kúpeľňa (v porovnaní s ostatným bytom by sa dalo podľa počtu krabíc dedukovať, že sme špindírovia, ale tak to naozaj nie je!

4 krabice (oblečenie a topánky)

A ešte stále nekončíme.

Vklad na kataster prebehol v poriadku a 22. marca bol byt prepísaný na kupujúcu. Nový list vlastníctva bol odnesený do banky, za tri dni by sme mali mať peniaze na našom účte.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Rok prvý

FEBRUÁR

MAREC

Rok druhý