Jane Austen

EMMA

(ukážka)

Elektronická kniha

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2008

Translation © Beáta Mihalkovičová 2008

ISBN 978-80-8085-668-7

DIEL PRVÝ

PRVÁ KAPITOLA

Emma Woodhousová, krásna, bystrá a bohatá, podľa všetkého dostala do vienka tie najväčšie požehnania života a takmer dvadsaťjeden rokov prežila vo svete, v ktorom sa jej ušlo len málo trápenia či starostí.

Bola mladšou z dvoch dcér milujúceho a zhovievavého otca a vďaka sestrinmu sobášu sa už v mladom veku stala paňou v dome. Matka jej zomrela príliš dávno na to, aby si z nej uchovala viac než nejasnú spomienku na jej láskyplnú náruč, a jej miesto zastúpila guvernantka, výnimočná žena, ktorej láska zaostávala za materinskou len o máličko.

Slečna Taylorová strávila u Woodhousovcov šestnásť rokov, skôr ako priateľka než guvernantka, zbožňovala obe dievčatá, no Emmu väčšmi. Boli si blízke takmer ako sestry. Dávno predtým, čo slečna Taylorová formálne prestala zastávať post guvernantky, pre miernu povahu prestala od Emmy vyžadovať odstup a tieň jej autority vybledol; a tak žili spolu, jedna ako priateľka, priateľka mimoriadne oddaná, a Emma, ktorá si robila len to, čo sa jej páčilo. Hoci si vysoko cenila úsudok slečny Taylorovej, riadila sa výhradne vlastným.

Skutočnou chybou však bolo, že si Emma mohla až príliš dovoliť konať podľa vlastnej vôle a že bola náchylná zmýšľať o sebe lepšie, než mala, a tak nad ňou visela hrozba, že sa vlastnými chybami pripraví o nejednu radosť. Zatiaľ si však takéto nebezpečenstvo nikto neuvedomoval a už vôbec ho nikto nepovažoval za nešťastie.

Žiaľ prišiel, len taký jemný žiaľ, no rozhodne nie v podobe nejakej ozajstnej nepríjemnosti. Slečna Taylorová sa vydala. Práve jej strata priniesla Emme prvý zármutok. Vo svadobný deň milovanej priateľky ju po prvý raz zasiahla skľúčenosť a chmúrne myšlienky ju mali ťažiť dlhšie. Svadba sa skončila, svadobní hostia odišli, a ona a jej otec zostali pri večeri sami, bez nádeje, že sa nájde niekto tretí, kto rozveselí dlhý večer. Otec sa pozbieral a ako zvyčajne sa hneď po večeri odobral do postele, a Emme nezostalo nič iné, len sedieť a premýšľať o tom, čo všetko stratila.

Manželstvo sľubovalo jej priateľke veľké šťastie. Pán Weston bol muž s bezchybným charakterom, značným majetkom, príjemným vystupovaním a vo vhodnom veku, a Emmu celkom uspokojovalo vedomie, s koľkým sebazaprením a šľachetným priateľstvom si vždy želala, ba podporovala ich sobáš; no jej samotnej priniesol čiernu hodinku. Slečna Taylorová jej bude chýbať každú minútu každého dňa. Vyvolávala si jej predošlú láskavosť, láskavosť a šestnásť rokov trvajúcu lásku: ako ju učila a ako sa s ňou od jej piatich rokov hrávala, ako použila všetky svoje schopnosti, aby ju upútala a pobavila, keď bola zdravá, a ako ju po celé detstvo v rozličných chorobách ošetrovala. Bola jej za to zaviazaná neskonalou vďačnosťou, no ich zviazanosť za posledných sedem rokov, rovnocenný vzťah a úplná otvorenosť, ktorá sa objavila krátko po tom, čo ich Isabellina svadba ponechala samy na seba, bola ešte drahšou, vrúcnejšou spomienkou. Našla v nej priateľku a spoločníčku, aká sa hocikomu neujde, inteligentnú, rozhľadenú, užitočnú, nežnú, dôverne oboznámenú so všetkými peripetiami ich rodiny, zaujímajúcu sa o všetky ich záležitosti a obzvlášť o ňu samotnú, o jej záľuby a nápady, ktorej mohla povedať každú myšlienku, čo sa jej práve zrodila v hlave, a ktorá ju tak ľúbila, že na nej nikdy nevidela ani jedinú chybičku.

Ako má uniesť túto zmenu? Pravda, jej priateľka sa presťahovala len na pol míle od nich, no Emma si uvedomovala, že medzi pani Westonovou, vzdialenou pol míle, a slečnou Taylorovou, bývajúcou v ich dome, musí byť veru obrovský rozdiel, a napriek všetkým prirodzeným a domácim výsadám jej duši hrozila samota. Veľmi ľúbila svojho otca, ale on nebol pre ňu tým správnym spoločníkom. Nemohli sa v rozhovore stretnúť na rovnakej úrovni, ani rozumom, ani dôvtipom.

Rozpor, vyplývajúci z veľkého vekového rozdielu medzi nimi, a pán Woodhouse sa oženil pomerne neskoro, jeho návykmi a telesnou konštitúciou ešte narástol, pretože po celý svoj život chorľavel a nezvykol vyvíjať nijakú duševnú či telesnú aktivitu. Spôsobmi bol oveľa starší než vekom, a hoci ho pre jeho priateľské srdce a vľúdnu povahu všade milovali, jeho dobré vlastnosti mu nikdy veľa pozornosti nepriniesli.

Sestru nevyhnutne odviedlo jej manželstvo, aj keď nie ďaleko, usadila sa v Londýne, len šestnásť míľ od nich, predsa však priďaleko na to, aby ju stretávala denne, a ešte bolo treba v Hartfielde pretrpieť veľa predlhých októbrových a novembrových večerov, kým im Vianoce dožičia ďalšiu návštevu Isabelly a jej manžela, a kým ich deťúrence zaplnia dom a znovu jej prinesú príjemnú spoločnosť.

Highbury, veľká a ľudnatá dedina, rozľahlá takmer ako mesto, ku ktorej Hartfield napriek svojim oddeleným trávnikom, krovinatým partiám a svojmu menu v skutočnosti patril, jej neposkytovalo rovnocenných partnerov. Woodhousovcom sa tam postavením nikto nevyrovnal. Všetci na nich hľadeli zdola. Emma tam mala mnoho známych, lebo jej otec bol ku všetkým veľmi zdvorilý, no nenašiel sa medzi nimi nikto, kto by mohol nahradiť slečnu Taylorovú čo len na pol dňa. Bola to žalostná zmena a Emma mohla nad ňou len vzdychať a želať si nemožné, až kým sa nezobudil jej otec a nevyžadoval si, aby sa tvárila veselo. Jeho duševné rozpoloženie potrebovalo oporu. Tento precitlivený muž ľahko podliehal skľúčenosti, mal rád ľudí, na ktorých si zvykol, a neznášal rozlúčku s nimi, nenávidel akékoľvek novoty. Manželstvo ako prameň zmien bolo preňho vždy nevítané. Doteraz sa ani zďaleka nevyrovnal so svadbou vlastnej dcéry, ba ju ani nedokázal spomínať bez súcitu, hoci sa vydala z lásky, a už sa musel rozlúčiť aj so slečnou Taylorovou; a keďže bol zo zvyku tak trochu sebecký a nikdy nedokázal uveriť, že iní necítia rovnako ako on, bol veľmi náchylný myslieť si, že pre slečnu Taylorovú bol jej krok rovnako smutný ako pre nich, a bol by oveľa šťastnejší, keby strávila zvyšok svojho života v Hartfielde. Emma sa usmiala a snažila sa ho rozptýliť, ako sa len dalo, aby ho odviedla od podobných myšlienok, no už po čaji mu nedalo a musel sa posťažoval presne na to isté ako pri večeri:

„Chuderka slečna Taylorová! Chcel by som, aby tu zase bola. Taká smola, že si pán Weston vôbec na ňu pomyslel!“

„Nemôžem s vami súhlasiť, ocko, viete, že nemôžem. Pán Weston je taký dobrosrdečný, príjemný a výnimočný muž, že si veru zaslúži dobrú ženu, – a nechceli by ste predsa, aby slečna Taylorová celý život bývala s nami a znášala moje bláznivé nápady, keď môže mať vlastný dom?“

„Vlastný dom? A aká je to výhoda, mať vlastný dom? Náš je trikrát taký veľký. A veď ty nikdy nemávaš bláznivé nápady, moja drahá.“

„Budeme k nim chodiť veľmi často, a oni k nám! Stále sa budeme stretávať! Začať musíme my, musíme k nim zájsť na posvadobnú návštevu čo najskôr.“

„Moja drahá, akože ja zájdem tak ďaleko? Do Randallsu je taká diaľka! Neprejdem pešo ani do polovice cesty.“

„Nie, ocko, nikto nechce, aby ste šli pešo. Pravdaže, musíme ísť kočom.“

„Kočom! James vôbec nebude rád, keď bude musieť kvôli takej krátkej vzdialenosti zapriahnuť, a kde budú tie úbohé kone, kým budeme na návšteve?“

„V stajni pána Westona, ocko. Dobre viete, že sme sa už na tom dohodli. Prebrali sme to s pánom Westonom včera večer. A pokiaľ ide o Jamesa, môžete si byť istý, že zakaždým pôjde do Randallsu rád, lebo tam slúži jeho dcéra. Skôr pochybujem, či nás niekedy odvezie aj niekam inam. Ale to bola vaša práca, ocko. Vy ste zohnali Hannah také dobré miesto. Nikto si na ňu ani nespomenul, kým ste sa o nej nezmienili. James je vám taký zaviazaný!“

„Som rád, že som si na ňu spomenul. Našťastie, lebo by som v žiadnom prípade nechcel, aby sa chudák James cítil odstrkovaný, a som si istý, že z nej bude veľmi dobrá slúžka, je to veľmi slušné, úctivé dievča, myslím si o nej len to najlepšie. Kedykoľvek ju vidím, ukloní sa a spýta sa, ako sa mám, a veľmi milo, a keď si ju sem zavolala kvôli šitiu, všimol som si, že zakaždým stisne kľučku na dverách tak, ako sa má, a nikdy ňou nebúcha. Som si istý, že z nej bude vynikajúca slúžka, a pre chuderku slečnu Taylorovú to bude veľká výhoda, keď bude mať pri sebe niekoho, na koho je zvyknutá. Keď k nim príde James pozrieť dcéru, donesie jej o nás správy. Bude jej môcť povedať, ako sa máme.“

Emma nešetrila námahou, aby otca udržala vo veselších myšlienkach čo najdlhšie, a dúfala, že jej ho backgammon [1] pomôže uspokojivo previesť večerom a vyhne sa tak útoku iného než vlastného žiaľu. Rozložili backgammonový stolík, no vtom nečakane vošiel hosť a viac ho nepotrebovali.

Pán Knightley, rozhľadený, asi tridsaťsedem či tridsaťosemročný muž, bol nielen veľmi dávnym a blízkym rodinným priateľom, bol s nimi mimoriadne spriaznený, lebo bol starším bratom Isabellinho manžela. Býval asi míľu od Highbury, chodieval k nim pravidelne a vždy ho radi privítali, a v tejto chvíli ešte radšej než zvyčajne, pretože prichádzal z Londýna od ich spoločných príbuzných. Vrátil sa po niekoľkodennej neprítomnosti práve k večeri a potom prišiel pešo do Hartfieldu, aby im oznámil, že na Brunswick Square sa všetci majú dobre. Dobré správy pána Woodhousa na istý čas obveselili. Pán Knightley hovoril veľmi živo a jeho správanie vždy padlo pánovi Woodhousovi veľmi vhod, najmä keď dokázal zodpovedať všetky jeho otázky o „chuderke Isabelle“ a jej deťoch nanajvýš uspokojivo. Keď toto prešli, pán Woodhouse vďačne poznamenal:

„Je to od vás veľmi milé, pán Knightley, že ste nás prišli pozrieť aj v tejto pokročilej hodine. Obávam sa, že to pre vás musela byť nepríjemná prechádzka.“

„Vôbec nie, pane. Je prekrásna mesačná noc a taká príjemná, že sa musím držať ďalej od vášho veľkého ohňa.“

„Ale istotne je veľmi mokro a plno blata. Nechcem, aby ste prechladli.“

„Kdeže blato, pane! Pozrite na moje topánky. Niet na nich ani smietky.“

„Nuž, to je dosť prekvapujúce, lebo u nás dnes poriadne pršalo. Keď sme raňajkovali, lialo asi pol hodiny. Chcel som, aby tú svadbu odložili.“

„Mimochodom, neblahoželal som vám k tej svadbe. Keďže som si vedomý, akú radosť ste asi obaja cítili, neponáhľal som sa zablahoželať vám. Ale dúfam, že to prejde pomerne pokojne. Tak ako ste to všetci niesli? Kto najviac plakal?“

„Ach, chuderka slečna Taylorová! Smutná záležitosť.“

„Chudák pán Woodhouse a chuderka slečna Woodhousová, ak si to tak želáte, ale rozhodne nemôžem povedať ,chuderka slečna Taylorová‘. Úprimne s vami a Emmou súcitím, ale keď ide o závislosť alebo nezávislosť...! – V každom prípade, musí byť ľahšie starať sa o zábavu jednému než dvom.“

„Najmä ak jeden z tých dvoch je taká svojhlavá a otravná bytosť!“ povedala Emma hravo. „Na toto ste mysleli, viem, a aj by ste to povedali, keby tu nebol môj otec.“

„Viem, že je to pravda, moja drahá, veru viem,“ povedal pán Woodhouse s povzdychom. „Obávam sa, že občas som naozaj veľmi svojhlavý a otravný.“

„Najdrahší ocko! Nemyslite si, že som hovorila o vás, alebo že vás mal pán Knightley na mysli. Aký strašný nápad! Nie! Myslela som seba. Viete, pán Knightley rád hľadá na mne chyby, zo žartu, je to len zo žartu. My si vždy hovoríme len to, čo sa nám na nás páči.“

Pán Knightley v skutočnosti patril k malému počtu ľudí, ktorí videli na Emme Woodhousovej aj chyby, a bol jediný, kto jej ich občas vyčítal, a hoci to samotnej Emme nebolo veľmi príjemné, vedela, že jej otcovi by to bolo až natoľko nemilé, že nechcela, aby čo len tušil, že ju nepovažujú za dokonalú všetci.

„Emma vie, že jej nikdy nelichotím,“ povedal pán Knightley, „ale nemyslel som nikoho konkrétneho. Slečna Taylorová bola zvyknutá robiť spoločnosť dvom ľuďom, a teraz bude mať len jedného. Takže je šanca, že si polepšila.“

„Dobre,“ povedala Emma v snahe ukončiť túto tému, „chcete počuť o tej svadbe a ja budem šťastná, keď vám to poviem, lebo všetci sme sa držali úžasne. Každý prišiel načas, každý vyzeral, ako najlepšie mohol. Nikto nevyronil slzu a sotva sa dakto tváril kyslo. Nie, všetci sme cítili, že budeme od seba len na pol míle, a vedeli sme, že sa budeme denne stretávať.“

„Moja Emma znáša všetko tak dobre,“ povedal otec. „Ale strata chuderky slečny Taylorovej ju veľmi mrzí, pán Knightley, a som si istý, že jej bude chýbať väčšmi, než si myslí.“

Emma, na polceste medzi slzami a úsmevom, odvrátila hlavu.

„Nie je možné, aby Emme nechýbala taká spoločníčka,“ povedal pán Knightley. „Nemali by sme ju tak radi, ako ju máme, pane, keby sme to očakávali. Ale aj ona vie, ako veľmi manželstvo slečne Taylorovej prospeje, vie, aké musí byť v jej veku vítané usadiť sa vo vlastnom dome a aké je dôležité nadobudnúť spokojnosť a istotu, a preto si nedovolí cítiť väčší žiaľ než radosť. Všetci priatelia slečny Taylorovej sa musia tešiť, že sa tak dobre vydala.“

„A zabudli ste ešte na ďalší dôvod mojej radosti,“ dodala Emma, „a veľmi podstatný dôvod – že som tú svadbu sama zariadila. Dala som ich dokopy pred štyrmi rokmi, ako viete, a že sa to podarilo, a že som mala pravdu, keď toľko ľudí tvrdilo, že sa pán Weston už nikdy neožení, ma uspokojuje väčšmi než čokoľvek iné.“

Pán Knightley nad ňou pokrútil hlavou. Otec láskavo odvetil:

„Ach, moja drahá, želal by som si, aby si nedávala dokopy manželstvá a nepredpovedala udalosti, lebo všetko, čo povieš, sa stane. Prosím ťa, už nezariaďuj žiadne svadby.“

„Sľubujem, že svoju nie, ocko, ale ostatným naozaj musím. Je to najlepšia zábava na svete! A po takomto úspechu! Všetci vraveli, že sa pán Weston nikdy znovu neožení. To určite! Pán Weston, ktorý bol tak dlho vdovcom a ktorý bez ženy vyzeral taký spokojný, neustále zamestnaný, či už svojím obchodom v meste, alebo svojimi priateľmi tu, vítaný všade, kam prišiel, vždy veselý. Pán Weston nemusel tráviť ani jediný večer v roku sám, ak sa mu nechcelo. Nie! Pán Weston sa určite znovu neožení. Niektorí dokonca spomínali jeho ženu, že vraj jej to sľúbil, keď ležala na smrteľnej posteli, a iní zas jeho syna a švagra, ktorí mu to nedovolia. Hovorilo sa o tom ako o holom nezmysle, a ja som ani jednému neverila. Od toho dňa, asi pred štyrmi rokmi, čo sme sa ja a slečna Taylorová s ním stretli na broadwayskom chodníku, keď – pretože začalo mrholiť – s toľkou galantnosťou bežal späť a požičal nám od farmárov Mitchellovcov dva dáždniky, som o tom vedela svoje. Od tej chvíle som plánovala ich svadbu, a keď sa mi už v jednom prípade pošťastilo dosiahnuť takýto úspech, drahý ocko, nemôžete si myslieť, že prestanem dohadovať svadby.“

„Nechápem, čo myslíte pod slovom ,úspech‘“, povedal pán Knightley. „Úspech si vyžaduje námahu. Ak ste sa za posledné štyri roky usilovali dosiahnuť toto manželstvo, strávili ste čas správne a delikátne. Zamestnanie hodné duše mladej dámy! Ale ak, a to si viem predstaviť skôr, vaše dohadovanie svadby, ako to nazývate, znamená len toľko, že ste ho plánovali, že ste si v jeden záhaľčivý deň povedali: ,Myslím, že by bolo pre slečnu Taylorovú veľmi dobré, keby sa s ňou pán Weston oženil‘, a potom ste si to sem-tam opakovali, prečo hovoríte o úspechu? V čom je vaša zásluha? Na čo ste teda hrdá? Podarilo sa vám to uhádnuť správne, a to je všetko, čo sa dá o vašej účasti povedať.“

„A vy ste nikdy nepoznali pocit radosti a víťazstva z takého správneho odhadu? Potom mi vás je ľúto. Považovala som vás za bystrejšieho, lebo sa môžete spoľahnúť, že správny odhad nikdy nie je len šťastná náhoda. Skrýva sa v ňom kus talentu. A pokiaľ ide o moje nepodarené slovo ,úspech‘, o ktoré sa sporíte, nezdá sa mi, že by som naň nemala žiadny nárok. Načrtli ste dve krajné predstavy, ale ja si myslím, že môže byť ešte tretia: niečo medzi ,nerobiť nič‘ a ,vykonať všetko‘. Keby som nebola podporovala návštevy pána Westona u nás a neprestajne a nenápadne ich neposmeľovala, a neuhládzala množstvo drobných problémov, nakoniec by k tomu vôbec nemuselo prísť. Určite poznáte Hartfield dosť dobre, aby ste to pochopili.“

„Taký priamy, otvorený muž ako Weston a rozumná, bezprostredná žena ako slečna Taylorová si pokojne mohli riadiť svoje záležitosti podľa vlastného uváženia. Svojím zasahovaním ste mohli skôr ublížiť sebe, než pomôcť im.“

„Emma nikdy nemyslí na seba, ak môže pomáhať druhým,“ pridal sa pán Woodhouse, ktorý im rozumel len sčasti. „No aj tak, moja drahá, prosím ťa, už nedohaduj žiadne svadby, sú to nezmyselné záležitosti a žalostne narúšajú pokoj rodiny.“

„Už len jednu, ocko, už len pánovi Eltonovi. Chudák pán Elton! Pána Eltona máte predsa rád. Musím mu pohľadať nejakú ženu. V Highbury nie je nikto, kto si ho zaslúži. Už je tu celý rok a tak pekne si zariadil dom, že by to bola hanba, keby zostal aj ďalej slobodný, a zdalo sa mi, že keď dnes novomanželom spájal ruky, tváril sa, akoby si veľmi želal, aby sa rovnaký obrad konal aj kvôli nemu! Myslím si o pánovi Eltonovi len to najlepšie a toto je jediný spôsob, ako mu môžem pomôcť.“

„Pán Elton je veľmi pekný mladý muž, to je pravda, a aj veľmi dobrý, a preto si ho ctím. Ale ak mu chceš prejaviť pozornosť, moja drahá, zavolaj ho, aby k nám niekedy prišiel na večeru. To by bolo oveľa lepšie. Verím, že sa s ním pán Knightley rád stretne.“

„S ohromnou radosťou, pane, kedykoľvek,“ povedal pán Knightley so smiechom. „A úplne s vami súhlasím, že by to bolo oveľa lepšie. Pozvite ho na večeru, Emma, a ponúknite mu tú najlepšiu rybu alebo kurča, no nechajte ho, aby si sám vybral vlastnú ženu. Spoľahnite sa na to, že sa dvadsaťšesť či dvadsaťsedemročný muž dokáže o seba postarať sám.“

1- Hra pre dvoch hráčov na hracom pláne s bielymi a čiernymi kameňmi, ktoré sa pohybujú podľa hodu dvoma kockami.

DRUHÁ KAPITOLA

Pán Weston pochádzal z váženej rodiny z Highbury, ktorá sa v posledných dvoch či troch generáciách pozdvihla medzi urodzené vrstvy a zbohatla. Dostal solídne vzdelanie, ale keďže už v mladosti získal akú-takú nezávislosť, veľmi sa nehodil na väčšinu domácich činností, ktoré zamestnávali jeho bratov; vyhovel svojej živej veselej mysli a spoločenskej povahe a vstúpil do domobrany, ktorá sa práve zhromažďovala v jeho kraji.

Kapitán Weston sa stal všeobecne obľúbeným, a keď mu vojenský život poskytol príležitosť zoznámiť sa so slečnou Churchillovou, pochádzajúcou z význačnej yorkshirskej rodiny, a slečna Churchillová sa doňho zaľúbila, neprekvapilo to nikoho okrem brata slečny Churchillovej a jeho manželky, ktorí ho síce nikdy nevideli, no boli nesmierne pyšní a zakladali si na vlastnom postavení, ktoré by takýmto sobášom dosť utrpelo.

Slečna Churchillová však už bola plnoletá a aj keď jej veno nedosahovalo pomernú čiastku rodinného majetku, sama rozhodovala o svojich peniazoch. Nedala sa od svadby odhovoriť a vydala sa, čo hlboko ponížilo pána a pani Churchillovcov, ktorí ju vzápätí, ako sa patrí, odvrhli. Manželstvo to nebolo celkom dokonalé a prinieslo len málo šťastia. Pani Westonová mohla byť šťastnejšia, než sa cítila, pretože dostala manžela, ktorého vrúcne srdce a vľúdna povaha nútili odvďačiť sa jej za toľkú dobrotu, že sa do neho zaľúbila, a vynahradiť jej všetky nepríjemnosti, ktoré kvôli nemu podstúpila. Bola síce inteligentná, no nie priveľmi. Mala dosť rozhodnosti, aby si napriek bratovej vôli presadila svoje, ale nie až toľko, aby sa ubránila neopodstatnenej ľútosti nad bratovým bezdôvodným hnevom, ba ani toľko nie, aby sa uspokojila s tým, že nebude žiť v luxuse, na aký bola doma zvyknutá. Míňali viac, než si mohli dovoliť, a aj tak sa nemohli porovnávať s Enscombom. Svojho manžela ľúbila, no chcela byť ženou kapitána Westona a zároveň aj slečnou Churchillovou z Enscombe.[1]

Kapitán Weston, o ktorom sa všetci, a najmä Churchillovci, domnievali, že sa neobyčajne dobre oženil, v skutočnosti urobil ten najhorší obchod v živote, lebo keď jeho manželka po troch rokoch manželstva zomrela, bol podstatne chudobnejší než predtým, a navyše sa musel postarať o dieťa. Od výdavkov na syna ho však zakrátko oslobodili. Chlapec sa stal prostriedkom istého zmierenia medzi ním a manželkinou rodinou, najmä ak sa k láske k nemu pridal aj súcit s dlhou chorobou jeho matky, a keďže pán a pani Churchillovci nemali vlastné deti, ba ani iné malé bytôstky v celom svojom príbuzenstve, o ktoré by sa mohli starať, krátko nato, ako jeho matka skonala, ponúkli pánovi Westonovi, že prevezmú celú starostlivosť o malého Franka. Ľahko sa dá predstaviť, že ovdovený otec sa trocha zdráhal, ale keď všetko poriadne uvážil, prekonal zábrany a zveril dieťa Churchillovcom do opatery a blahobytu, a nezostalo mu nič iné, len sa uspokojiť a zlepšiť vlastnú situáciu, ako sa len dalo.

Žiadalo sa mu úplne zmeniť život. Opustil domobranu a zamestnal sa v obchode, a keďže jeho bratia už boli dobre zavedenými obchodníkmi v Londýne, umožnili mu rozbehnúť sa veľmi priaznivo. Jeho nové zamestnanie mu prinieslo veľa práce. Ponechal si v Highbury malý dom, kde trávil väčšinu voľných dní, a nasledujúcich osemnásť či dvadsať rokov mu pokojne prešlo v užitočných aktivitách a záľube v spoločnosti. Dobre sa zabezpečil, dosť na to, aby si mohol kúpiť malý statok, po ktorom vždy túžil, patriaci k Highbury, a dostatočne aj na to, aby sa mohol oženiť so ženou takou nemajetnou, akou bola slečna Taylorová, a žiť si ďalej v súlade so svojou priateľskou a spoločenskou dušou.

Slečna Taylorová vstúpila do jeho životných plánov už dávnejšie, ale keďže ani u jedného z nich sa už neprejavoval zotročujúci vplyv mladosti na mladosť, nemohol otriasť ani jeho rozhodnutím, že sa neožení prv, než kúpi Randalls – a na okamih, keď bude Randalls na predaj, sa tešil veľmi dlho. Tak pevne kráčal za vyhliadnutými cieľmi, až kým sa nenaplnili. Zarobil peniaze, kúpil si dom a našiel si ženu, a pustil sa do novej životnej etapy s veľkou pravdepodobnosťou, že bude šťastnejšia než tie, ktorými už prešiel. Nikdy sa nepovažoval za nešťastného muža, pred tým ho chránila vlastná povaha aj počas prvého manželstva, no toto druhé mu nevyhnutne ukázalo, aká úžasná môže byť uvážlivá a skutočne vľúdna žena, čím mu zároveň poskytlo najmilší dôkaz, že je oveľa lepšie si vyvoliť, než byť vyvolený, vzbudzovať vďačnosť, než byť vďačný.

Pri výbere manželky nemusel brať ohľad na nikoho iného, len na seba: jeho majetok patril len jemu, lebo pokiaľ išlo o Franka, nielenže ho Churchillovci potichu vychovali ako svojho dediča, ale osvojili si ho až natoľko, že sa všeobecne očakávalo, že keď dosiahne plnoletosť, ponesie aj ich priezvisko. Bolo teda dosť nepravdepodobné, že by niekedy čakal od otca nejakú podporu. Aspoň jeho otec to nepredpokladal. Pani Churchillová bola veľmi náladová žena a svojho manžela naskrze ovládala, no pán Weston vďaka svojej povahe aj tak neveril, že niečie vrtochy dokážu byť také silné, aby vážne poznačili takého drahého človeka, a navyše, ako veril, takého oprávnene drahého. Stretával sa so synom v Londýne každý rok a bol na neho hrdý, a jeho zaujaté správy o ňom ako o veľmi jemnom mladom mužovi prinútili celé Highbury byť na neho pyšné tiež. Hľadeli na neho, ako keby tak plnohodnotne patril k tomuto miestu, že sa jeho dobré vlastnosti a vyhliadky stali obecnou záležitosťou.

Pán Frank Churchill patril k pýcham Highbury a všetci boli na neho úprimne zvedaví, hoci im ich kompliment nevracal, pretože tam v živote nebol. O jeho návšteve u otca sa často hovorilo, no nikdy sa neuskutočnila.

Teraz, keď sa jeho otec oženil, vládlo všeobecné presvedčenie, že by bolo nanajvýš pozorné, keby na návštevu prišiel. Neozval sa ani jediný nesúhlasný názor, ani vtedy nie, keď pani Perryová popíjala čaj s pani a slečnou Batesovou, ba ani keď jej pani a slečna Batesové návštevu opätovali. Prišiel čas, aby medzi nich pán Frank Churchill zavítal, a nádej zosilnela, keď sa rozchýrilo, že svojej novej matke napísal blahoprajný list. Po niekoľko dní každá ranná návšteva v Highbury obnášala aj nejakú zmienku o peknom liste, ktorý pani Westonová dostala. „Azda ste už počuli, že pán Frank Churchill napísal pani Westonovej pekný list? Vyrozumela som, že to bol naozaj veľmi pekný list. Pán Woodhouse mi to povedal. Pán Woodhouse ten list videl a tvrdí, že v živote nevidel taký pekný list.“

Ten list si všetci naozaj vysoko cenili. Pani Westonová si, prirodzene, o mladom mužovi utvorila veľmi priaznivú mienku. Bola to od neho milá pozornosť, ktorá definitívne dokazovala britký úsudok a vítaným spôsobom sa zaradila k ostatným výsadám a gratuláciám, ktoré jej manželstvo prinieslo. Cítila sa tou najšťastnejšou ženou, a už bola na svete dosť dlho, aby dobre vedela, za akú šťastnú sa musí považovať, ak nemusí ľutovať nič iné, len svoj odchod od ľudí, ktorých priateľstvo nikdy neochladne a ktorí len ťažko nesú, že sa s ňou musia rozlúčiť!

Vedela, že im podchvíľou musí chýbať, a nedokázala bez bolesti myslieť na to, že Emma stratí čo len jedinú potechu, či sa čo len hodinu trápi nudou z nedostatku spoločnosti: no milá Emma istotne neklesne na duchu, je schopná vyrovnať sa so svojou situáciou lepšie než ktorékoľvek iné dievča, a má dosť rozumu, energie a duchaprítomnosti, aby sa dalo dúfať, že sa dobre a úspešne prenesie cez drobné ťažkosti a mrzutosti. A napokon, výhodou bolo, že Randalls leží tak blízko Hartfieldu, že je prípustné dokonca i to, aby sa k nim pešo a osamote prešla aj žena, a záležitosti pána Westona tiež dovolili, aby v nadchádzajúcom období bez prekážok strávili spolu takmer polovicu večerov v týždni.

Nová situácia zamestnávala myseľ pani Westonovej na celé hodiny vďačnosťou, ľútosťou len na okamihy, a jej spokojnosť – vlastne väčšmi než spokojnosť – jej živá radosť bola taká oprávnená a zrejmá, že Emma, aj keď svojho otca poznala, občas nevychádzala z údivu, že je schopný ľutovať ,chuderku slečnu Taylorovú‘ aj vtedy, keď ju v Randallse zanechali obklopenú domácim pohodlím, alebo ju videli, ako večer v spoločnosti svojho príjemného manžela odchádza vo vlastnom koči. Nikdy však neodišla bez toho, aby si pán Woodhouse zhlboka nepovzdychol:

„Ach, chuderka slečna Taylorová. Tak rada by tu zostala.“

No slečna Taylorová sa už nemohla vrátiť, a nebolo pravdepodobné ani to, že za ňou pán Woodhouse niekedy prestane banovať. Zopár nasledujúcich týždňov mu však prinieslo úľavu. Komplimenty susedov sa minuli, už ho nepokúšali blahoželaniami k tejto poľutovaniahodnej udalosti, a svadobná torta, ktorá mu priniesla toľko súženia, sa zjedla. Jeho žalúdok nedokázal stráviť nič ťažké a on nikdy neveril, že sa ostatní ľudia od neho odlišujú. Čo bolo nezdravé pre neho, považoval za rovnako nevhodné pre iných, a tak sa aj starostlivo pokúšal všetkých odhovoriť, aby sa vôbec ponúkli zo svadobných dobrôt, a keď sa jeho pokus ukázal márny, snažil sa aspoň zabrániť, aby ich zjedli všetky. Dokonca si dal námahu a prekonzultoval celú vec s pánom Perrym, lekárnikom. Pravidelné návštevy pána Perryho, inteligentného, uhladeného muža, patrili k životným útechám pána Woodhousa, a keď ho už požiadal o vyjadrenie, pánovi Perrymu nezostávalo iné, len priznať, aj keď mu to bolo proti srsti, že mnohí ľudia, ba väčšina z nich, by svadobnú tortu vôbec nemali jesť, a keď, tak iba veľmi striedmo. Len čo pán Woodhouse od neho vymámil názor, ktorý potvrdzoval jeho vlastný, dúfal, že sa mu o ňom podarí presvedčiť všetkých hostí novomanželov, no torta sa aj tak jedla a dobrotivé nervy pána Woodhousa si neoddýchli, kým sa nezjedla celá.

V tom čase sa po Highbury rozchýrila čudná klebeta, že všetkých malých Perryovcov videli s kusom svadobnej torty pani Westonovej v ruke, no pán Woodhouse tomu nikdy neveril.

1- Rodinné sídlo Churchillovcov v kraji Yorkshire.

Table of Contents

Jane Austen

EMMA

DIEL PRVÝ

PRVÁ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA

DIEL DRUHÝ

DIEL TRETÍ