Jane Austen

Láska slečny Elliotovej

Z angličtiny preložila

Beáta Mihalkovičová

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2011

Translation © Beáta Mihalkovičová 2011

ISBN 978-80-556-0491-6

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

PRVÝ DIEL

PRVÁ KAPITOLA

Sir Walter Elliot z Kellynch Hallu v Somersetshire pre vlastné pobavenie nikdy neotvoril inú knihu než Lexikón šľachty.[1] V ňom hľadal rozptýlenie vo voľných chvíľach a útechu v tých ťažkých, pri ňom sa jeho duša rozplývala obdivom a úctou, nad ním rozjímal o rednúcich radoch nositeľov tých najstarších šľachtických výsad, vďaka nemu sa v ňom rušivé podnety z domácich záležitostí prirodzene menili na ľútosť a opovrhnutie nad nekonečným zoznamom nováčikov v poslednom storočí,[2] a keby aj všetky ostatné stránky boli bezcenné, na jednej z nich sa mohol s nehynúcim záujmom pristaviť pri vlastnej histórii. Slávnu knihu zakaždým otvoril na tejto stránke:

„Elliot z Kellynch Hallu

Walter Elliot, nar. 1. marca 1760, oženil sa 15. júla 1784 s Elizabeth, dcérou Jamesa Stevensona, cteného pána zo South Parku v grófstve Gloucester, a s tou dámou (zomr. 1801) mal dcéry Elizabeth, nar. 1. júna 1785, Anne, nar. 9. augusta 1787, mŕtvo nar. syna, 5. novembra 1789, a dcéru Mary, nar. 20. novembra 1791.“

Presne takto pôvodne vyzeral odstavec v okamihu, keď ho tlačiar dostal do rúk, no sir Walter ho pre seba a svoju rodinu dopĺňal. K dátumu Marinho narodenia dodal: „vydala sa 16. decembra 1810 za Charlesa, syna a dediča Charlesa Musgrova, cteného pána z Uppercrossu v grófstve Somerset“, a dopísal presný deň k roku, keď stratil manželku.

Za tým nasledovali osudy a vzostup členov starodávneho a váženého rodu vo zvyčajnom slede: ako sa prvýkrát usadili v Cheshire, ako ich spomína Dugdale,[3] ako vykonávali úrad Najvyššieho šerifa, reprezentovali svoje volebné obvody v troch po sebe zasadajúcich parlamentoch, ako preukázali lojalitu a dôstojnosť baroneta v prvom roku vlády Karola Druhého, a spoločne so všetkými Mary a Elizabeth, s ktorými sa oženili, zaberali dva tlačové hárky a uzatváral ich erb a motto: „Hlavné sídlo: Kellynch Hall v kraji Somerset“ a opäť rukou sira Waltera vpísaný záver:

„Predpokladaný dedič: ctený William Walter Elliot, pravnuk druhého sira Waltera.“[4]

Charakter sira Waltera Elliota pramenil v samoľúbosti i ústil do nej, a tá sa viazala výhradne k jeho osobe i postaveniu. V mladosti bol neobyčajne pekný a v štyridsiatich štyroch ešte vždy patril medzi veľmi pekných mužov. Iba zopár žien by dokázalo myslieť na svoj zovňajšok väčšmi než on, ba ani komorník nejakého novopečeného lorda by sa väčšmi netešil svojmu miestu v spoločnosti než on. Nad darom krásy si cenil už iba dar baronetstva, a tak sa samotný „sir Walter Elliot“, v ktorom sa obe tieto požehnania spájali, stal preňho nemenným predmetom vrúcnej úcty a oddanosti.

Dokonalý výzor a postavenie však mali aj skutočný nárok na to, aby sa na ne upínal, pretože im vďačil za manželku oveľa výnimočnejších kvalít, než si sám zaslúžil. Lady Elliotová bola jedinečná žena, rozumná a vľúdna, jej správanie a úsudok, ak ospravedlníme to poblúznenie mladosti, čo z nej spravilo lady Elliotovú, nikdy nepotrebovali zhovievavosť. Rozjasnila či zjemnila, ba zakryla manželove nedostatky a sedemnásť rokov mu zabezpečovala rýdzu úctyhodnosť, a hoci jej samotnej sa na tomto svete neušlo priveľa šťastia, v povinnostiach, priateľoch a deťoch našla dostatok pút, ktoré ju viazali k životu a vďaka ktorým jej nebol ľahostajný ani vo chvíli, keď ho mala opustiť. Tri dcéry, dve najstaršie mali práve šestnásť a štrnásť rokov, predstavovali desivé dedičstvo, priam ťaživé bremeno, ak ho mala matka zanechať a zveriť autorite a starostlivosti povýšeného, pochabého otca. Mala však aj veľmi blízku priateľku, rozumnú a váženú ženu, ktorá sa vďaka ich dôvernému vzťahu usadila v susedstve v dedine Kellynch, a najmä pre jej láskavosť a rozvážnosť sa lady Elliotová spoliehala, že bude na najlepšej pomoci a dozrie na správne zásady a pokyny, ktoré tak úzkostlivo vštepovala svojim dcéram.

Táto priateľka a sir Walter sa nezosobášili, akokoľvek to väčšina ich známych predpovedala. Od smrti lady Elliotovej uplynulo trinásť rokov a oni ešte vždy žili vedľa seba ako susedia a dôverní priatelia, on zostal vdovcom a ona vdovou.

V zrelom veku, pri pevnom charaktere a nesmierne dobrom zabezpečení, nepomýšľala lady Russellová na druhé manželstvo a ani sa za to nepotrebovala ospravedlňovať pred verejnosťou, ktorá je oveľa väčšmi náchylná sa bezdôvodne znepokojovať, ak sa žena znovu vydá, než ak sa nevydá, ale skutočnosť, že sa neoženil sir Walter, si vysvetlenie vyžaduje. Všetci by teda mali vedieť, že sir Walter sa ako dobrý otec uchýlil k jednej či dvom veľmi nerozvážnym ponukám na sobáš, a potom sa zo sklamania utešoval odôvodnením, že zostáva slobodný kvôli svojim drahým dcéram. Pre jednu z nich, tú najstaršiu, by sa skutočne vzdal hocičoho, čo sa mu ani nežiadalo urobiť. Elizabeth v šestnástich získala väčšinu práv a spoločenského postavenia, ktoré predtým patrili jej matke, a keďže bola neobyčajne pekná a veľmi sa na otca podobala, vždy mala naňho veľký vplyv, žili spolu ďalej mimoriadne šťastne. Ostatné dve dcéry si veľmi necenil. Mary si akosi nasilu vážil aspoň preto, že sa stala pani Musgrovovou, ale Anne s jemným cítením a vľúdnou povahou, ktorú by si ľudia so skutočnou inteligenciou vysoko vážili, pre otca a sestru neznamenala vôbec nič, jej slovo nemalo žiadnu váhu, jej pohodlie sa zakaždým mohlo prehliadnuť, ona bola iba Anne.

Lady Russellová ju však brala ako tú najdrahšiu a najvzácnejšiu krstnú dcéru, obľúbenkyňu a priateľku. Mala rada všetky tri dievčatá, no iba kvôli Anne si občas želala, aby jej matka ešte žila.

Anne Elliotová pred pár rokmi priam prekypovala krásou, hoci uvädla akosi prirýchlo, no ani v tom najžiarivejšom období si pre ňu otec nenašiel ani štipku obdivu, tak málo sa jej jemné črty a vrúcne čierne oči naňho podobali. A dnes, keď je vychudnutá a poblednutá, už jej nezostal pôvab, ktorý by vzbudil jeho úctu. Nikdy veľmi nedúfal, a teraz už vôbec nie, že si jej meno raz prečíta na niektorej zo stránok svojej obľúbenej knihy. Rovnocenný zväzok už môže dosiahnuť len Elizabeth, lebo Mary sa vydala iba do starodávnej úctyhodnej a bohatej vidieckej rodiny, ktorej svojou osobou síce priniesla rešpekt, no sama tým žiadny nezískala. Elizabeth sa však jedného dňa môže vydať na úrovni.

Občas sa prihodí, že je žena krajšia v dvadsiatich deviatich než desať rokov predtým, a teoreticky, ak sa jej medzitým nepodlomilo zdravie či nepostihla ju nejaká katastrofa, sotva ju tento úsek života pripraví o pôvab. Tak to bolo aj s Elizabeth: presne tá istá slečna Elliotová ako pred trinástimi rokmi. Dá sa teda sirovi Walterovi prepáčiť, že na jej vek zabúdal, či prinajmenšom bláznivo pokladal sám seba a Elizabeth za stále rovnako očarujúcich uprostred úbytku krásy u všetkých ostatných, keďže zvyšok rodiny a známych priamo pred jeho očami badateľne starne. Anne vychudla, Mary sa opustila, všetky tváre v susedstve upadli, ba už ho dlho znepokojovali aj rýchlo pribúdajúce vejáriky vrások na tvári lady Russellovej.

Elizabeth sa však otcovi spokojnosťou nevyrovnala. Trinásť liet a zím bolo svedkami, ako vládne Kellynch Hallu, velí mu a organizuje ho s toľkým sebaovládaním a rozhodnosťou, že by človeku pri pohľade na ňu len ťažko zišlo na um, že je mladšia, než v skutočnosti je. Trinásť rokov požívala rešpekt panej domu, udávala domáce pravidlá, viedla štvorzáprah a zo všetkých prijímacích salónov a jedální v kraji vychádzala hneď za lady Russellovou. Trinásť mrazivých zím hľadelo, ako otvára každý ples s poctami, aké jej nespočetné susedstvo prejavovalo, a trinásť jarných rozkvetov ju zastihlo na ceste do Londýna, kam sa na pár týždňov vybrala s otcom za každoročnou zábavou veľkého sveta. Toto všetko si dobre pamätala, dostatočne si uvedomovala, že má dvadsaťdeväť, aby to v nej vzbudilo ľútosť a isté obavy. Uspokojovalo ju, že je stále rovnako pekná, ale cítila, že sa blíži do nebezpečného veku, a potešilo by ju, keby si mohla byť istá, že sa v nasledujúcich dvanástich mesiacoch, či azda dvoch rokoch, bude o ňu náležite uchádzať ktosi, komu v žilách prúdi krv baroneta. Potom sa bude môcť opäť pozrieť do knihy kníh s toľkou radosťou ako v detstve. Dnes ju už rada nemá. Zakaždým v nej číta iba dátum svojho narodenia bez dátumu svadby, s výnimkou sobáša jej najmladšej sestry, čo tú knihu zmenilo priam na nepriateľa, a viackrát ju, keď ju otec nechal na stole vedľa nej otvorenú, s prevrátenými očami zatvorila a odsunula nabok.

V minulosti ju totiž postretlo sklamanie, ktoré jej to dielo, a najmä rodinná história, nevyhnutne pripomínali. Oklamal ju ten predpokladaný dedič, samotný William Walter Elliot, ctený pán, ktorého práva jej vlastný otec tak šľachetne zastával.

Dozvedela sa o ňom ako malé dievčatko, a keďže nemala brata, budúceho baroneta, predsavzala si, že sa zaňho vydá, a aj jej otec vždy prechovával nádej, že sa tak stane. Kým bol ešte chlapec, nepoznali ho, ale krátko po smrti lady Elliotovej sa sir Walter pokúsil nadviazať s ním kontakt, a hoci predohra nezožala srdečný ohlas, vytrvalo vo svojej snahe pokračoval, pretože uznal, že sa patrí, aby sa mladík skromne držal v úzadí, a v priebehu jedného jarného výletu do Londýna, práve v období Elizabethinho prvého rozpuku, bol pán Elliot nútený sa s ňou zoznámiť.

V tom čase ešte išlo o veľmi mladého muža, sotva sa stihol zapísať na štúdium práva, a Elizabeth ho považovala za nesmierne milého, čím sa v plánoch s ním iba utvrdila. Pozvali ho do Kellynch Hallu, rozprávali o ňom a vyčkávali ho po zvyšok roka, no on neprišiel. Nasledujúcu jar ho znovu stretli v meste, znovu sa im veľmi páčil, opäť ho lákali, pozývali a očakávali, a opäť nedorazil, a najbližšie zvesti im oznámili, že sa oženil. Namiesto toho, aby sa dal pristrčiť do vyznačkovaného údelu dediča elliotovského sídla, si radšej vykúpil nezávislosť manželstvom s bohatou ženou nižšieho pôvodu.

Sira Waltera to rozhorčilo. Ako hlava rodiny mal pocit, že sa s ním mal mladý muž poradiť, najmä keď ho lanáril tak verejne. „Lebo ich istotne videli spolu,“ poznamenal, „raz u Tattersala a dvakrát vo vestibule Dolnej snemovne.“ Svoje pobúrenie vyjadril aj otvorene, no očividne naň nik nedbal. Pán Elliot sa ani nepokúsil ospravedlniť a dal jasne najavo, že mu ani trochu nezáleží na tom, či si ho rodina bude aj ďalej všímať, a keďže sir Walter uznal, že si to vôbec nezaslúži, kontakty medzi nimi utíchli.

Táto trápna historka s pánom Elliotom ešte vždy, aj po toľkých rokoch, vyvolávala v Elizabeth, ktorej sa páčil aj sám osebe, hoci väčšmi preto, že bol dedičom jej otca, hnev, pretože silný zmysel pre rodinnú hrdosť jej dovolil vidieť vhodného manžela pre najstaršiu dcéru sira Waltera Elliota iba v ňom. Sotva sa medzi baronetmi od A po Z našiel niekto, komu by dobrovoľne uznala, že sa mu vyrovná. Zachoval sa však tak hanebne, že ani v súčasnosti, v lete 1814, keď po manželkinej smrti nosí smútok, nepripustí, že je hoden toho, aby naňho znovu pomýšľala. Potupa, ktorú na seba uvalil prvým manželstvom, sa azda dala prehliadnuť, najmä ak nebol dôvod očakávať, že sa preniesla aj na potomstvo, keby sa nedopustil ničoho horšieho. Ale vďaka intervencii svojich láskavých priateľov sa, ako býva zvykom, Elliotovci dozvedeli, že sa ich bratranec o pokrvnom príbuzenstve, ku ktorému patril, vyjadroval veľmi neúctivo, priam urážlivo a pohŕdavo, a rovnako o výsadách, ktoré mal neskôr sám zdediť. A to sa už prepáčiť nedá.

Takéto pocity ovládali Elizabeth Elliotovú, takto sa v nej miešali starosti, striedalo dojatie a ľútosť, jednotvárnosť i elegancia, blahobyt a ničotnosť javiska jej života, takéto emócie v nej vzbudzovali záujem o dlhodobo nudný domov v rodinnom kruhu, zapĺňali prázdne miesta, ktoré nezvykla tráviť mimo neho a nedokázala zamestnať vlastným talentom či nadaním na správu domácich záležitostí.

Ale práve v tom čase sa začali vynárať nové úlohy a problémy, ktoré jej mali pribudnúť. Na otca sa privalili finančné ťažkosti. Pochopila, že sa teraz k lexikónu uchyľuje najmä kvôli tomu, aby v mysli prekryl mastné účty u obchodníkov a nepríjemné narážky pána Shepherda, svojho správcu. Kellynchský statok bol síce výnosný, no sir Walter sa o jeho stav neobával tak, ako sa od majiteľa vyžaduje. Kým žila lady Elliotová, vo všetkom vládol systém, skromnosť a šetrnosť, ktorá ho udržiavala v medziach príjmu, no s ňou umrela aj všetka poctivá uvážlivosť a od jej smrti pravidelne strovil viac, než mal. Nedokázal minúť menej, robil predsa iba to, čo k postaveniu sira Waltera Elliota patrí, a hoci sa za to necítil ani trochu vinný, postupne sa nielen hrozne zadlžil, ale už o svojej zlej situácii počúval tak často, že nemalo význam naďalej to, aspoň do istej miery, pred dcérou tajiť. Na jar jej v meste čosi naznačil, dokonca zašiel až tak ďaleko, že sa jej spýtal: „Mohli by sme sa trochu uskromniť? Neprichádza ti na um, bez čoho by sme sa zaobišli?“ a Elizabeth, čo jej slúži ku cti, sa v prvom záchvate ženského znepokojenia nad tým naozaj vážne zamyslela a napokon navrhla tieto dve oblasti šetrenia: úplne zrušiť zbytočnú dobročinnosť a odložiť nákup nového nábytku do prijímacieho salónu, k čomu dodatočne pribudla spásna myšlienka, že toho roku neprinesú Anne žiadny darček, ako doteraz zvykli. No tieto opatrenia, samy osebe síce užitočné, nestačili zaplátať skutočný rozsah škôd, ku ktorému sa jej musel sir Walter onedlho priznať. Elizabeth však nič účinnejšie nevymyslela. Cítila sa podvedená a nešťastná, a rovnako jej otec, a ani jeden z nich nebol schopný nájsť spôsob, ako bez straty dôstojnosti a obmedzenia vlastného pohodlia na neúnosnú mieru okresať svoje výdavky.

Sir Walter už mohol disponovať iba malou časťou svojej pôdy, ale aj keby sa dal scudziť aj posledný aker, nič by mu to neprinieslo.[5] Znížil sa teda k tomu, že súhlasil s hypotékou, kým ešte mohol, ale na predaj by nikdy nepristúpil. Nie, až tak veľmi svoje meno nepotupí. Je jeho povinnosťou odovzdať Kellynchský statok celý a nedotknutý tak, ako ho dostal.

Zvolal preto na poradu dvoch dôverných priateľov: pána Shepherda, ktorý býval v susednom trhovom mestečku, a lady Russellovú. Otec i dcéra sa spoliehali, že niekto z nich príde na to, ako ich zbaviť trápenia, a poradí im, ako znížiť náklady bez toho, aby sa to dotklo aj pôžitkov, ktoré si vyžadoval ich vkus či hrdosť.

[1] Lexikóny anglickej šľachty spolu s genealógiou jej početných členov vychádzali od konca 17. storočia. Tu ide o Debrettovo vydanie z r. 1808. Sir Walter nosil titul baroneta, čo bol najnižší dedičný šľachtický titul v Anglicku.

[2] Sir Walter pohŕdal mužmi, ktorí si napriek neurodzenému pôvodu vyslúžili šľachtický titul za vojnové zásluhy.

[3] William Dugdale: Katalóg súčasnej šľachty v Anglicku, 1682.

[4] Majetok sira Waltera sa podľa tejto poznámky dedí iba v mužskej línii, a keďže sám syna nemá, zdedí ho najbližší mužský príbuzný.

[5] Ustanovenie o dedičstve teda obsahuje klauzulu, podľa ktorej sídlo prechádza na nového dediča aj so všetkými pozemkami, preto sa nedá scudziť. Ten kúsok pôdy, ktorým sir Walter disponoval, musel kúpiť už sám, patril teda výhradne jemu.

DRUHÁ KAPITOLA

Hoci bol pán Shepherd, zdvorilý a obozretný právnik, sirovi Walterovi oddaný a vážil si ho, v tomto prípade by bol najradšej, keby tú mrzutosť zaňho vybavil niekto iný. Ospravedlnil sa preto, že nemôže ponúknuť ani tú najskromnejšiu radu, a iba požiadal o dovolenie, aby sa mohol bezvýhradne podriadiť výnimočnému úsudku lady Russellovej, a od jej hodnotenia vraj plne očakáva presne tie dôležité rady, ktoré si napokon mieni osvojiť.

Lady Russellová sa záležitosti ujala s úzkostlivou horlivosťou a intenzívne o nej uvažovala. Patrila skôr medzi ženy so zdravým sedliackym rozumom než s bystrým úsudkom a rozlúsknuť tento problém jej veru spôsobilo poriadne ťažkosti, pretože musela vziať do úvahy najmä dve protichodné požiadavky. Sama si potrpela na vlastnú integritu a mala silno vyvinutý zmysel pre česť, ale rovnako si vrúcne priala chrániť city sira Waltera. Ovládla ju veľká starosť o dobré meno jeho rodiny a cítila k nej takú pravú aristokratickú spolupatričnosť, aká sa dá u človeka so skutočným citom a cťou očakávať. Bola to tolerantná, veľkorysá, dobrá žena, schopná veľkej oddanosti, nanajvýš korektná v konaní, dôsledná v dodržiavaní vlastných predstáv o dôstojnosti a so spôsobmi, ktoré slúžili za vzor dobrej výchovy. Vyznačovala sa síce kultivovanou, vcelku racionálnou mysľou, no vo veciach rodokmeňa trpela istými predsudkami. Natoľko si cenila tituly a vysoké postavenie, až privierala oči nad nedostatkami ich nositeľov. Ona, vdova iba po rytierovi,[6] priznávala hodnosti baroneta všetku vznešenosť, aká jej patrí, a sir Walter si v jej chápaní aj bez ohľadu na to, že je starým priateľom, pozorným susedom, úslužným majiteľom pôdy, manželom jej najdrahšej priateľky, otcom Anne a jej sestier, v súčasnej ťažkej situácii zaslúžil nesmierny súcit a ohľaduplnosť už preto, že bol sirom Walterom.

Nepochybovala, že sa musia uskromniť, ale veľmi jej záležalo na tom, aby to sira Waltera a Elizabeth zabolelo čo najmenej. Zostavila im plán šetrenia, všetko presne prepočítala a urobila to, na čo by si nikto z nich ani nespomenul: prebrala ho s Anne, ktorá sa podľa ostatných o tieto veci nikdy nezaujímala. Poradila sa s ňou a do istej miery sa ňou dala ovplyvniť pri konečnom návrhu, ktorý napokon sirovi Walterovi predložila. Všetky Annine korektúry slúžili na prospech cti na úkor postavenia. Išlo jej o oveľa energickejší zásah, úplnú reformu, rýchlejšie umŕtvenie dlhov, úplné vylúčenie nepodstatných vecí v porovnaní so spravodlivosťou a slušnosťou.

„Ak sa nám podarí nahovoriť tvojho otca na toto,“ skonštatovala lady Russellová nad svojimi papiermi, „dá sa vykonať veľa. Keby si tieto opatrenia osvojil, o sedem rokov bude čistý, a dúfam, že jeho a Elizabeth dokážeme presvedčiť, že Kellynch Hall je sám osebe nositeľom urodzenosti, ktorú neznehodnotia ani tieto reštrikcie, a že v očiach rozumných ľudí pravá dôstojnosť sira Waltera Elliota nijako neutrpí tým, že sa zachová ako zásadový muž. Čo v skutočnosti vykoná iného, než čo už množstvo našich najvýznamnejších rodín urobilo alebo musí urobiť? V tomto prípade nepôjde o ojedinelý čin, a práve výnimočnosť našich skutkov často prináša tú najbolestivejšiu časť nášho trápenia a nášho konania vlastne zakaždým. Úprimne verím, že sa nám to podarí. Musíme sa tváriť vážne a rozhodne, pretože napokon človek, ktorý písomne uznal svoje dlhy, ich musí splatiť, a hoci treba brať veľký ohľad na city hlavy rodiny a džentlmena, akým je tvoj otec, ešte väčšmi musíme dať pozor, aby si čestný muž zachoval charakter.“

Anne si želala, aby otec podľa týchto zásad postupoval a aby naňho priatelia v tomto zmysle naliehali. Považovala za bezpodmienečnú povinnosť, aby uspokojili všetky nároky veriteľov, len čo im to celkové šetrenie umožní, a na zľahčovaní takého plánu sa jej nevidelo nič dôstojné. Priala si, aby ho otec prijal a cítil ho ako svoj záväzok. Úplne sa spoliehala na vplyv lady Russellovej a pokiaľ išlo o prísne sebazaprenie, ku ktorému ju vyzývalo vlastné svedomie, verila, že bude iba o kúštik ťažšie presvedčiť otca a Elizabeth, aby sa poddali celkovej reforme než iba polovičatej. Ako ich poznala, mala chuť myslieť si, že sotva bude pre nich menej bolestivé vzdať sa jedného páru koní než oboch, a to isté platilo pri všetkých ostatných bodoch v zozname príliš jemných reštrikcií lady Russellovej.

Ako by Annine neoblomnejšie rekvirácie prijali, už nie je dôležité. Lady Russellová totiž vôbec nepochodila ani s tými svojimi, nemôžu sa vraj s nimi zmieriť, nestrpia ich. Čože? Vari sa majú vzdať všetkého pohodlia? Výletov, Londýna, sluhov, koní, stolovania? Samé škrty a reštrikcie. Vzdať sa pôžitkov, ktoré patria k životu džentlmena! To teda nie, radšej Kellynch Hall okamžite opustí, akoby tu mal zostať za takých ponižujúcich podmienok.

„Zriecť sa Kellynch Hallu!“ Tej narážky sa ihneď chopil pán Shepherd, ktorý sa o situáciu sira Waltera osobne zaujímal a bol hlboko presvedčený, že sa ju bez zmeny bydliska vyriešiť nepodarí. „Keďže táto myšlienka prišla od autority, ktorá má rozhodujúce slovo,“ ozval sa, „už nemusí mať zábrany priznať, že sa bezvýhradne prikláňa na túto stranu. Nevidelo sa mu možné, aby sir Walter podstatne zmenil spôsob života, kým bude bývať v dome, ktorý je priam vzorom pohostinnosti a starodávnej vznešenosti. Niekde inde môže sir Walter sám zvážiť, ako si zariadi život a pre ktorý spôsob vedenia domácnosti sa rozhodne, a všetci to budú rešpektovať.“

Sir Walter sa teda zriekne Kellynch Hallu! A po niekoľkých dňoch pochybností a neistoty sa dohodla aj tá najpodstatnejšia otázka, kam sa presťahuje, čím sa uzavrel prvý diel tohto historického prerodu.

Do úvahy prichádzali tri alternatívy: Londýn, Bath a nejaký iný dom v tom istom kraji. Anne si zo všetkého najväčšmi želala tú poslednú. Domček niekde v susedstve, kde bude mať stále nablízku lady Russellovú a Mary a občas si bude môcť dopriať to potešenie zájsť si na dohľad od kellynchského trávnika a lesíkov, po inom netúžila. No postihol ju jej zvyčajný osud – vybrali presný opak toho, čo sa jej žiadalo. Neznášala Bath a bola presvedčená, že jej tam nebude dobre, a práve Bath sa mal stať jej domovom.

Sir Walter spočiatku pomýšľal skôr na Londýn, no pán Shepherd mal dojem, že v Londýne by mu veľmi nedôverovali, a dosť šikovne sira Waltera presvedčil, aby si vybral Bath. Bude to vraj pre džentlmena v tejto háklivej situácii bezpečnejšie miesto, tam si uchová postavenie aj pri neporovnateľne menších výdavkoch. V prospech Bathu pravdaže zavážili aj dve podstatné výhody: nie je tak ďaleko od Kellynchu ako Londýn, iba päťdesiat míľ, a lady Russellová tam trávi časť každej zimy, a na obrovskú radosť lady Russellovej, ktorá od začiatku chcela, aby sa plánované sťahovanie skončilo práve v Bathe, sir Walter a Elizabeth uverili, že tým mestom neutrpí ani ich dôstojnosť, ani ich rozptýlenie.

Lady Russellová preto musela protirečiť túžbam svojej drahej Anne. Chceli by vraj od sira Waltera priveľa, keby sa mal znížiť k životu v malom domčeku v blízkom susedstve. Anne istotne aj sama zistí, že by to bolo ponižujúcejšie, než predvídala, a sir Walter by to niesol veľmi zle. A pokiaľ išlo o Anninu nechuť k Bathu, domnievala sa, že sú to iba predsudky, prameniace z nepríjemnej skúsenosti, keď tam kedysi po matkinej smrti strávila tri roky v škole, a potom že počas tej jedinej zimy, čo tam s ňou pobudla, neprežívala práve najšťastnejšie obdobie.

Lady Russellová mala Bath skrátka rada a chcelo sa jej veriť, že sa tam musí páčiť všetkým, a pokiaľ išlo o zdravie jej mladej priateľky, ak bude počas všetkých horúcich letných mesiacov bývať u nej v Kellynch Lodge, nehrozí jej nebezpečenstvo, že sa jej stav zhorší, takže ide v skutočnosti o zmenu, ktorá urobí dobre aj jej telu, aj duši. Anne sa doteraz zdržiavala mimo domu príliš zriedka, zo sveta nevidela takmer nič. Jej vnútornému rozpoloženiu to neprospievalo. Väčšia spoločnosť to napraví. Priala si, aby sa svet o nej dozvedel.

Nechuť sira Waltera presťahovať sa do nejakého domu v tom istom kraji zosilnila jedna, a to veľmi podstatná okolnosť, ktorú doňho vštepili už na samom začiatku. Nielenže musel opustiť vlastný dom, ale prizerať sa, ako sa dostane do cudzích rúk, predstavovalo takú skúšku statočnosti, akú by ani silnejšie povahy než sir Walter neuniesli. Kellynch Hall treba prenajať. To však musí zostať hlbokým tajomstvom a nesmie sa prezradiť nikomu, kto nepatrí do rodinného kruhu.

Sir Walter by nestrpel to poníženie, aby všetci vedeli, že chce svoj dom prenajať. Pánovi Shepherdovi len raz vykĺzlo z úst slovo „inzerát“ a viac sa k nemu neopovážil ani priblížiť. Sir Walter vopred zavrhol myšlienku, že ho bude akýmkoľvek spôsobom ponúkať, zakázal aj najjemnejšie narážky, že na niečo také pomýšľa, a skôr sa nazdával, že sa na to nejaký výnimočný žiadateľ sám od seba popýta a on mu sám podľa vlastnej chuti prejaví obrovskú láskavosť tým, že dom vôbec prenajme.

Ako rýchlo nachádzame argumenty, ak chceme schváliť to, čo sa nám páči! Lady Russellová mala poruke ešte jeden mimoriadny dôvod navyše, aby pocítila nesmierne zadosťučinenie, keď sa sir Walter s rodinou odsťahuje z kraja. Elizabeth totiž nedávno nadviazala dôverné priateľstvo, ktoré by ona radšej nevidela. Týkalo sa dcéry pána Shepherda, ktorá sa po nevydarenom manželstve vrátila do otcovského domu s pridanou záťažou dvoch detí. Išlo o bystrú mladú ženu, ktorá ovládala umenie zapáčiť sa, prinajmenšom umenie zapáčiť sa v Kellynch Halle, a stala sa tam natoľko vítanou, že už tam viac než raz pobudla dlhšie, a to napriek otvoreným narážkam lady Russellovej, aby bola Elizabeth obozretná a zdržanlivá, pretože toto zblíženie považovala za nemiestne.

Lady Russellová však nemala na Elizabeth takmer žiadny vplyv a mala ju rada skôr preto, že chcela, než preto, že si to Elizabeth zaslúžila. Sotva sa jej od nej niekedy ušla väčšia než povrchná pozornosť, nikdy sa jej nepodarilo radami zmeniť jej predchádzajúce úmysly a nedosiahla väčší účinok než bežnú slušnosť. Zakaždým sa veľmi vážne pokúšala zahrnúť Anne do jej návštevy Londýna, keďže citlivo vnímala, že je nespravodlivé a nehanebné takto sebecky ju vynechávať, i pri mnohých menej dôležitých príležitostiach sa usilovala ponúknuť Elizabeth svoje skúsenosti a jasnejší úsudok, no márne. Elizabeth si vždy robila svoje, no ešte nikdy sa proti lady Russellovej nepostavila tak rozhodne ako v prípade tejto pani Clayovej: odvrátila sa od spoločnosti sestry, ktorá si to zaslúžila, a venovala náklonnosť a dôveru niekomu, kto pre ňu nemal znamenať viac než príjemcu zdržanlivej zdvorilosti.

Postavením sa jej pani Clayová v očiach lady Russellovej nevyrovnala a pre jej charakter ju dokonca považovala za veľmi nebezpečnú spoločníčku, preto sa pre ňu stalo záležitosťou prvoradého významu, aby sa slečna Elliotová vymanila z jej dosahu a dostala príležitosť vybrať si lepšiu spoločnosť.

[6] Rytiersky titul sa udeľoval za zvláštne zásluhy a nepatril medzi dedičné, bol preto nižší než baronet.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

PRVÝ DIEL

PRVÁ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA

DRUHÝ DIEL