DOBRODRUŽSTVÁ TOMA SAWYERA

A

HUCKLEBERRYHO FINNA

Mark Twain

Preložil

Otakar Kořínek

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Slovak edition

© Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2012

Collectors concept by arrangement with

Worth Press Limited UK

Translation © Otakar Kořínek 2012

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-556-0482-4

Dobrodružstvá Toma Sawyera

PREDSLOV

Väčšina dobrodružstiev v tejto knihe sa skutočne stala. Niektoré sa prihodili mne, ostatné mojim spolužiakom. Huck Finn je odpozorovaný zo života. Tom Sawyer takisto, lenže nie podľa jednej postavy: spájajú sa v ňom typické črty troch chlapcov, a preto patrí do kategórie zmiešanej architektúry.

Kuriózne povery, ktoré spomínam, boli v čase tohto príbehu – pred tridsiatimi-štyridsiatimi rokmi – všeobecne rozšírené medzi deťmi a otrokmi na západe.

Hoci je moja kniha určená predovšetkým na pobavenie chlapcov a dievčat, verím, že po nej siahnu i muži a ženy, lebo mojím zámerom bolo okrem iného nevtieravo pripomenúť dospelým, že aj oni boli kedysi malí, že aj oni zmýšľali, konali a zhovárali sa ako jej hrdinovia a že aj oni občas stvárali prečudesné kúsky.

Autor

Hartford 1876

1

„Tom!“

Nič.

„Tom!“

Nič.

„Kam sa to chlapčisko zas podelo! Tom!!“

Nič.

Stará pani si posunula okuliare na konček nosa a sponad nich sa zobzerala po izbe. Potom si ich podvihla na čelo a zobzerala sa spod nich. Zriedkakedy, ba skôr nikdy sa nedívala cez ne, keď hľadala takú drobnôstku, ako je chlapec, pretože to boli jej parádne okuliare, pýcha jej srdca, a dala si ich urobiť nie na pozeranie – práve tak dobre by bola videla cez kolieska zo sporákovej platne – ale preto, že to bolo „nóbl“. Na chvíľočku upadla do rozpakov, no hneď zvolala, nie síce hnevlivo, ale dostatočne nahlas, aby to počul aj nábytok:

„Keď ťa chytím, tak ťa namojdušu...“

Nedopovedala, lebo zároveň sa zohla a štuchala metlou pod posteľ a dych potrebovala, aby štuchancom dodala pádnosti. Zburcovala iba mačku.

„Nezbedník jeden! No počkaj!“

Podišla k otvoreným dverám, zastala si v nich a skúmavým pohľadom prebehla riadky popínavých rajčín a záplavu buriny – hlavné „články“ záhrady. Toma nikde. Preto zvýšeným hlasom, vyrátaným, aby ho bolo počuť doďaleka, skríkla:

„To-óóm!“

Za chrbtom jej čosi zašuchotalo. Stihla sa obrátiť práve včas, aby zdrapla malého chlapca za okraj kabáta a prekazila mu útek.

„Tak, a mám ťa! To som si mohla myslieť! Čo si robil v komore?“

„Nič.“

„Nič? Pozri sa na ruky! – a na ústa! Od čoho ich máš?“

„Neviem, tetuška.“

„Zato ja viem! Od lekváru! Stokrát som ti povedala, daj tomu lekváru pokoj, lebo ťa z kože oderiem! Podaj mi tú trstenicu!“

Trstenica zavisla vo vzduchu – situácia bola beznádejná...

„Joj! Za tebou, za tebou, tetuška!!“

Stará pani sa zvrtla a schytila si sukňu pred hroziacim nebezpečenstvom. Tom bol v mihu pri vysokom plote, preškriabal sa cezeň a zmizol.

Jeho teta Polly zdúpnela, ale potom sa dobrácky rozosmiala.

„Loptoš jeden, už by som mohla zmúdrieť. Koľko sa mi navystrájal takýchto fígľov, aby som sa mala na pozore! Ale stará hlupaňa, najväčšia hlupaňa, tak veru. Ako hovorí príslovie – starý pes a nemá za malé dieťa rozumu. Lenže to lapajisko príde zakaždým s niečím iným, tak ako mám vedieť, čo na mňa chystá? A vždy akoby presne vedel, kedy ma prejde trpezlivosť, a v tej chvíli ma dačím odzbrojí alebo rozosmeje a je po búrke a po treste. Nevychovávam ho, ako by som mala, to je svätá pravda. Kto zdržuje prút svoj, nenávidí syna svojho, ako hovorí Písmo. Pácham hriech a privolám naňho i na seba muky pekelné, veru tak. Je posadnutý diablom, ale zmiluj sa Bože! – veď je to syn mojej nebožky sestry, chúďatko, nemôžem ho biť, ako by si zasluhoval, nemám na to srdce. Vždy, keď mu odpustím, pichne ma svedomie, a vždy, keď ho udriem, puká mi srdce. Veru, veru, človek zo ženy zrodený je krátkeho veku a dlhého trápenia, tak stojí v Písme, a bude to pravda. Dnes popoludní pôjde zas poza školu a ja mu budem musieť uložiť, aby zajtra za trest pracoval. Ťažko mi to padne, v sobotu majú všetci chlapci voľno a on prácu nenávidí ako hádam nič na svete, ale aspoň občas si musím konať povinnosť, lebo nakoniec budem skazou toho dieťaťa práve ja.“

Tom, prirodzene, šiel poza školu a do vôle si tam užil. Domov sa vrátil práve včas, aby ešte pred večerou pomohol ich malému černochovi Jimovi napíliť na zajtra dreva a naštiepať triesok – či skôr práve včas, aby mu stihol porozprávať o svojich zážitkoch, kým Jim pílil a štiepal zväčša sám. Tomov mladší brat (presnejšie, nevlastný brat) Sid si svoje už urobil (mal pozbierať ívery), lebo to bol tichý chlapec bez štipky dobrodružných či lapajských sklonov.

Kým Tom večeral a potajomky sa napchával cukrom, kedykoľvek sa naskytla príhodná chvíľa, teta Polly naňho útočila chytráckymi a veľmi zákernými otázkami – chcela totiž dostať Toma do pasce a vytiahnuť z neho zničujúce priznanie. Ako mnohé prosté duše, aj ona si vo svojej neškodnej márnomyseľnosti lichotila, že je obdarená schopnosťou temnej a ľstivej diplomacie, a svoje najpriehľadnejšie nástrahy pokladala za vrchol rafinovanosti. Začala:

„Tom, v škole bolo teplo, však?“

„Áno.“

„Veľmi teplo, však?“

„Áno.“

„A nechcelo sa ti ísť kúpať?“

Tom sa trocha naľakal – pojalo ho nedobré tušenie. Vrhol skúmavý pohľad na tvár tety Polly, ale nič z nej nevyčítal. Preto odvetil:

„Nie – ani veľmi nie.“

Teta Polly siahla Tomovi na košeľu a povedala:

„No ani rozhorúčený veľmi nie si.“ Lichotilo jej, ako šikovne zistila, že má suchú košeľu – nikto netušil, že práve toto bolo jej zámerom. Tom však hneď vedel, odkiaľ fúka vietor, a tak jej šikovne prekazil nasledujúci ťah:

„Niekoľkí sme si pumpovali na hlavu vodu – ešte ju mám mokrú, vidíš?“

Tetu Polly trocha rozladilo, že pozabudla na tento nepriamy dôkaz a lesť jej nevyšla. No vzápätí ju osvietil nový nápad:

„Ale golier od košele, čo som ti prišila, si si nemusel odtrhnúť, aby ste si mohli na hlavu pumpovať vodu, nie? Rozopni si kabát!“ Znepokojenie z Tomovej tváre zmizlo. Roztvoril si kabát. Golier na košeli bol pevne prišitý.

„No toto! Tak dobre, utekaj už! Chcela som sa len presvedčiť, či si nebol poza školu a či si sa nekúpal. Ale odpúšťam ti. Tuším je to s tebou ako v tom prísloví, že popálená mačka sa aj svetla bojí – si lepší, ako vyzeráš. Aspoň tentoraz.“

Zamrzelo ju, že jej prefíkanosť neuspela, no zároveň bola rada, že Tom sa aspoň raz akýmsi nedopatrením pošmykol na dobré chodníčky.

No vtom sa ozval Sidney:

„Len keby som sa nepamätal, že golier si mu prišila bielou niťou, a teraz je čiernou.“

„To je pravda. Tom!“

Lenže Tom nečakal. Vo dverách ešte zvolal:

„Počkaj, čo ti spravím, Sid!“

Keď bol v bezpečí, prezrel si dve veľké ihly, čo mal zapichnuté v chlopni kabáta – do jednej bola navlečená biela niť, do druhej čierna.

„Nebyť Sida, nikdy by na to neprišla,“ hundral si. „Došľaka, raz šije bielou, raz čiernou. Ako keby nemohla šiť stále jednou – kto si to má pamätať? Ale Sid si to odskáče! Nech sa teší!“

Tom rozhodne nebol vzorným synáčikom. Jedného takého však poznal – a z duše ním opovrhoval.

No o minútku, o dve – a možno ani o toľko nie – boli všetky trampoty zabudnuté. Nie však preto, že by ho trápili a ťažili čo len o vlások menej, ako veľké trampoty trápia veľkých, ale jednoducho preto, že mu ich zatisla do úzadia a napokon vyhnala z hlavy nová vec – presne tak, ako dospelí zabúdajú na svoje nešťastia v rozochvení z nových podujatí. Touto novou vecou bola cenná novinka v oblasti hvízdania, ktorú práve získal od istého černocha – a celý sa triasol, aby si ju nerušene vyskúšal. Bolo to čosi ako vtáčie trilkovanie, taký švitorivý klokot, ktorý sa dosahuje tým, že sa pri hvízdaní dotýkame v krátkych prestávkach jazykom podnebia – čitateľ si pravdepodobne bude pamätať, ako na to, ak bol niekedy chlapcom. Usilovným a sústredeným cvičením tomu prišiel Tom čoskoro na koreň, a tak si vykračoval ulicou s ústami plnými lahodných tónov a so srdcom plným radosti. Cítil sa ako astronóm, ktorý práve objavil novú planétu – a pokiaľ ide o veľkosť, hĺbku a rýdzosť tejto radosti, v tom astronóma sto ráz pretromfol.

Letné večery sú dlhé. Ešte sa nezotmelo. Tom zrazu prestal hvízdať. Pred ním stál cudzí chlapec – trošičku väčší ako on. Každý nový – bez ohľadu na vek a pohlavie – bol v maličkom a nudnom St. Petersburgu neobyčajnou vzácnosťou. Tento bol navyše aj pekne oblečený – pekne na všedný deň. To bolo jednoducho neslýchané. Čiapka ako z výkladu, upätý, pozapínaný modrý kabát nový a čistučký, nohavice takisto. Ba aj topánky mal – a je ešte len piatok. Aj viazanku – z pestrej stužky. Celý ako z veľkého mesta, čo ťalo Toma do živého. Čím dlhšie hľadel na ten skvostný zázrak, tým väčšmi nad tým fičúrstvom ohŕňal nos a tým úbohejší sa mu videl vlastný odev.

Ani jeden ani druhý neprehovoril. Keď sa pohol jeden, pohol sa i druhý – ale iba bokom, v kruhu. Pritom si boli stále zoči-voči a prebodávali sa pohľadmi. Nakoniec Tom precedil:

„Dostaneš!“

„To by som rád videl!“

„Premôžem ťa!“

„Nepremôžeš!“

„A premôžem!“

„A nepremôžeš!“

„Uvidíš!“

„Ty uvidíš!“

Tiesnivá chvíľka ticha. Potom zasa Tom:

„Ako sa voláš?“

„Čo ťa do toho!“

„Keď budem chcieť, bude ma!“

„Tak prečo nechceš?“

„Keď povieš tri, budem chcieť!“

„Tri! Tri! Tri! No?“

„Si ty ale múdry! Zbil by som ťa s jednou rukou vo vrecku, keby som chcel.“

„A prečo nezbiješ? Stále len hovoríš.“

„Aj ťa zbijem, keď sa budeš začínať!“

„Takých už bolo!“

„Panák vyfintený! Si o sebe myslíš! Taká čiapka – pche!“

„Keď sa ti nepáči, nedívaj sa na ňu. Len mi ju zhoď – uvidíš, ako s tebou pozametám!“

„Chvasták!“

„Ty si chvasták!“

„Si obyčajný chvasták a na nič sa neodvážiš!“

„Strať sa!“

„Ešte chvíľu sa začínaj a dostaneš do hlavy kameň!“

„Čakám!“

„Uvidíš!“

„Tak prečo už nedostanem? Stále len že dostanem a dostanem, a nič! Lebo sa bojíš!“

„A nebojím!“

„A bojíš!“

„A nebojím!“

„A bojíš!“

Ďalšia chvíľka ticha, ďalšie premeriavanie, ďalšie obchádzanie.

„Zmizni odtiaľto!“ zasyčal opäť Tom.

„Ty zmizni!“

„Nezmiznem!“

„Ani ja!“

Stáli pevne rozkročení, plece pri pleci a z celej sily sa pretískali, nenávistne na seba gániac. Jeden druhým však nepohol. Keď boli od námahy celí červení a zadychčaní, obaja začali pomaličky, obozretne popúšťať a Tom povedal:

„Si bojazlivé šteňa. Počkaj, poviem svojmu veľkému bratovi a ten ťa zbije malíčkom ľavej ruky!“

„Z toho si tak robím! Ja mám ešte väčšieho brata a ten ho šmarí za henten plot!“ (Obaja bratia, prirodzene, vymyslení.)

„Vymýšľaš si.“

„Never si, ale je to pravda!“

Tom nakreslil palcom bosej nohy do prachu čiaru a vyhlásil:

„Keď túto čiaru prekročíš, dostaneš, že sa na nohy nepostavíš! A budeš mať!“

Cudzí chlapec čiaru hneď prekročil a podpichol:

„No?“

„Radšej neprovokuj a buď ticho!“

„Ale povedal si – tak kedy dostanem?“

„Otca ti! Za dva centy!“

Cudzí chlapec vybral z vrecka dve mince a posmešne ich Tomovi otrčil. Tom mu ich vyrazil z dlane. Vzápätí sa obaja váľali a klbčili v mračne prachu, zakvačení do seba ako dva kocúry. Kmásali sa za vlasy, za šaty, škriabali a búšili sa do nosov a halili sa do prachu hrdinov. Onedlho ten virvar nadobudol obrysy a z bojovej vravy sa vynoril Tom, sediac rozkročmo cudziemu chlapcovi na prsiach, a päste sa mu len tak mihali.

„Zakrič dosť mám!“ zvolal Tom.

Chlapec sa len metal a fučal, aby sa vyslobodil zo zovretia. Plakal – ale skôr od zúrivosti.

„Zakrič dosť mám!“ – a mláťačka pokračovala.

Z chlapca sa konečne vydralo pridusené „dosť mám“ a Tom ho pustil.

„Máš, čo si chcel! A nabudúce si dávaj pozor, do koho sa začínaš!“

Chlapec odchádzal, oprašujúc si šaty, vzlykal, utieral si slzy, posmrkával a každú chvíľu sa obzeral, výhražne mykajúc hlavou a zastrájajúc sa, čo všetko Tomovi spraví, „keď ho najbližšie chytí“. Tom na to odpovedal uštipačnými posmeškami a niesol sa z bojiska ani páv. No len čo sa otočil, chlapec zdvihol kameň a trafil ním Toma medzi lopatky. Nato sa zvrtol a vyrazil ako jeleň. Tom ho hnal až domov a tak zistil, kde býva. Potom zaujal útočné postavenie pri bráne, vyzývajúc nepriateľa, aby sa ukázal. Ten sa ukázal, lenže v obloku, chvíľu Tomovi vyplazoval jazyk a robil dlhý nos a potom sa stiahol. Nato sa ukázala nepriateľova mama, vynadala Tomovi do zlých, skazených pobehajov a rozkázala mu, aby sa pratal. Tom sa pratal, ale svätosväte si sľúbil, že si toho chalana ešte „počká“.

Domov sa v ten večer vrátil veľmi neskoro, a keď potichučky, obozretne vliezol oblokom do svojej izby, zistil, že vhupol rovno do pasce v podobe tety Polly. Keď teta videla, v akom stave má šaty, jej odhodlanie premeniť mu sobotné voľno na nútené práce stvrdlo na kameň.

2

Nadišlo sobotné ráno a letný svet bol celý rozjasnený a svieži, kypel životom. Každé srdce spievalo, a ak to srdce bolo mladé, jeho spev znel aj z pier. V každej tvári bola veselosť a v každom kroku skok. Agáty kvitli a ich vôňa presycovala vzduch. Cardiffský kopec, týčiaci sa kus za mestečkom, sa celý zelenel a ležal presne tak ďaleko, aby sa zdal zemou zasľúbenou, vysnenou, pokojnou a vábivou.

Na chodníku sa zjavil Tom s vedrom vápna a štetkou na dlhej rúčke. Očami prebehol plot. Príroda razom stratila všetok pôvab, dušu mu ihneď zastreli chmáry. Plot bol zo tridsať krokov dlhý a takmer tri metre vysoký! Tomovi sa zazdalo, že svet je pustatinou a žitie len bremenom. Vzdychol, namočil štetku a prešiel ňou po najvyššej doske, tento úkon zopakoval ešte raz a ešte raz, potom porovnal bezvýznamnú bielu šmuhu s nedozerným kontinentom neobielenej plochy a utrápene si sadol na debničku.

Z brány vyskackal Jim s plechovým vedrom, pospevujúc si Devy z Buffala. Nosiť vodu z mestskej studne, to bola v Tomových očiach odjakživa tá najodpornejšia práca, ale v tejto chvíli videl veci inak. Spomenul si, že pri studni býva veselá spoločnosť. Vždy tam čakáva zástup bielych, hnedých i čiernych chlapcov a dievčat, kým na nich príde rad, a pritom oddychujú, kramária so všelijakými čačkami, hašteria sa, bijú, stvárajú neplechy. A spomenul si aj na to, že studňa je síce čo by dva razy kameňom dohodil, ale Jim sa nikdy nevrátil s vodou prv ako o hodinu – a to ešte musel ísť niekto poňho.

„Hej, Jim, bieľ za mňa chvíľu a ja prinesiem vodu!“

Jim pokrútil hlavou a odvetil:

„Nedá sa, pán Tom. Pani nakázali, že mám ísť po vodu a nikde sa s nikým nemeškať. A ešte povedali, že pán Tom asi budú chcieť, aby som bielil, ale že ja si mám hľadieť svojho – a že vraj na bielenie samy dozrú.“

„Z jej rečí si nič nerob, Jim. Takto rozpráva vždy. Daj sem vedro – hneď som späť. O ničom sa nedozvie.“

„Nie, pán Tom, bojím sa. Pani povedali, že mi odtrhnú hlavu. Aj by to spravili.“

„Tá? Veď ešte nikdy nikoho nezbila – nanajvýš ťa poklopká náprstkom po hlave – a to je ako nič, sám povedz! Má len kopu rečí, ale reči nebolia – ak sa pritom náhodou aj nerozplače.“ Tom na chvíľu zmĺkol a vytasil sa s návrhom:

„Počuj, Jim, dám ti za to guľku – bielu mramorku!“

Jim zakolísal.

„Bielu mramorku, Jim! Nádhernú, až oči prechádzajú. Pozri!“

„Júj, tá ale je, ozaj! Ale pán Tom, ja sa tak bojím panej...“

„A ešte by som ti ukázal boľavý palec na nohe!“

Aj Jim bol iba človek – pokušenie bolo priveľké. Položil vedro, vzal si mramorku a dychtivo sa zohol k palcu, z ktorého si Tom odmotával obväz. No vzápätí fujazdil s vedrom v ruke a so štípajúcim zadkom pod nohavicami, Tom odušu bielil a teta Polly odchádzala z bojiska s papučou v ruke a s triumfom v očiach.

Tomova energia však nemala dlhý život. Hlavou mu leteli všetky radosti, ktoré si predsavzal na tento deň, a jeho utrpenie sa znásobilo. Čoskoro sa pohrnú okolo chlapci na prenádherné výpravy a budú si z neho uťahovať až strach – táto predstava ho pálila ako oheň. Povykladal z vreciek všetko svoje pozemské imanie – rozbité hračky, guľky a všelijaké iné haraburdy – a podrobil ich dôkladnej prehliadke. Možno dosť na to, aby sa vykúpil z tejto práce za inú, ale zďaleka to nestačilo, aby si získal čo len polhodinku ničím neskalenej slobody. Nastrkal teda svoj skromný kapitál nazad do vreciek a vzdal sa myšlienky, že chlapcov skorumpuje. V tejto zúfalej, čiernej chvíli ho zrazu ako blesk osvietil nápad. Krásny, nádherný!

Vzal štetku a pokojne sa pustil do práce. Netrvalo dlho a na obzore sa zjavil Ben Rogers – práve ten, ktorého posmešky boli najobávanejšie. Blížil sa hop-skok-skok – známka, že srdce mu jasá a vyhliadky dňa má ružové. Ujedal z jablka a vydával tiahle, melodické húkanie, prerušované hlbokým bam-dam, bam-dam. Hral sa totiž na parník. Keď sa priblížil, zmiernil rýchlosť, prešiel do stredu ulice, naklonil sa hlboko na pravobok a takto naklonený opísal veľkolepý, na efekt vyrátaný obrat, lebo znázorňoval Veľký Missouri a musel brať do úvahy trojmetrový ponor. Bol parníkom, kapitánom a lodným zvoncom zároveň, a preto si musel predstavovať, že stojí na vlastnom kapitánskom mostíku, vydáva rozkazy a sám ich plní.

„Stroje zastaviť! Cengy-cengy-ceng!“ Pohyb vpred takmer ustal a Ben pomaly prirážal k chodníku.

„Stroje spätný chod! Cengy-cengy-ceng!“ Ruky sa pripažili a zmeraveli.

„Pravobok vzad! Cengy-cengy-ceng! Šššš! Šš-šš-š-š-ššš!“ Pravá ruka zatiaľ opisovala pôsobivé kruhy – znázorňovala dvanásťmetrové koleso.

„Ľavobok vzad! Cengy-cengy-ceng! Šš-š-š-ššš!“ Kruhy začala opisovať ľavá ruka.

„Pravobok zastaviť! Cengy-cengy-ceng! Ľavobok zastaviť! Pravobok dopredu! Zastaviť! Pomaly priraziť! Cengy-cengy-ceng! Šš-š-š! Vyhodiť hlavné lano! Pohyb, pohyb! Bočné lano vyhodiť! – čo tam s ním robíte! Slučku na ten peň! K mostíku – spustiť! Stroje zastavené, pán kapitán! Cengy-cengy-ceng! Šš-t! Šš-t! Šš-t!“ (Skúška poistných záklopiek na kotloch.)

Tom ďalej bielil – parníka akoby nebolo. Ben naňho chvíľu vypliešťal oči a potom sa ozval:

„Ale ťa zapriahli, cha-cha!“

Tom nič. Okom umelca preskúmal posledný ťah, potom štetkou jemne dotiahol obrys a znova sa na výsledok zadíval. Ben si zastal vedľa neho. Tomovi sa zbiehali sliny na jeho jablko, ale od práce sa neodtrhol.

„Naložili ti ako koňovi!“ utrúsil zasa Ben.

Tom sa prudko zvrtol a zvolal:

„Á, to si ty, Ben! Ani som si ťa nevšimol.“

„Idem sa kúpať, vidíš... Tebe sa nechce? Ale nie, ty radšej pracuješ, čo?“

Tom po ňom hodil okom a odvrkol:

„Čo je podľa teba práca?“

„No toto, čo robíš.“

Tom sa znova dal do bielenia a ľahostajne prehodil:

„Možno je, možno nie je. Mňa to náhodou veľmi baví.“

„Ale choď, chceš mi nahovoriť, že to robíš rád?“

Štetka nezastávala.

„Rád? Neviem, prečo by som to nerobil rád. Bieliť plot, taká možnosť sa chlapcovi nenaskytne každý deň.“

To postavilo celú vec do nového svetla. Ben prestal hrýzť jablko. Tom pedantne šmýkal štetkou hore-dolu – odstúpil, aby si prezrel výsledok – kde-tu pridal ťah – opäť si kriticky prezrel výsledok – a Ben pozoroval každý jeho pohyb čoraz zaujatejšie, čoraz dychtivejšie. Napokon nevydržal:

„Ty, Tom, nechaj ma chvíľu bieliť.“

Tom sa zamyslel, už-už sa zdalo, že pristane, no rozmyslel si to.

„Nie... nie, Ben, nemôžem, ozaj. Teta Polly je na tento plot ako drak – vieš, je do ulice. Keby to bol zadný, nepoviem, aj ona by súhlasila. Ale tu – musí to byť akurátne. Ani jeden chlapec z tisíca – čo z tisíca! – z dvoch tisícov, to nespraví poriadne.“

„No... dobre... ale aspoň by som skúsil. Len chvíľočku – ja by som ti dovolil, keby to bolo naopak.“

„Rád by som, Ben, čestné slovo. Ale teta Polly – aj Jim chcel bieliť, a nedovolila mu. Aj Sid chcel, a ani tomu nedovolila. Sám vidíš, že nijako nemôžem. Keby si sa toho dotkol a niečo nedajbože pokazil...“

„Ale čo sa bojíš! Budem dávať pozor. Daj, nech skúsim! Dám ti za to jadierka z jablka.“

„Nie... naozaj, Ben, bojím sa...“

„Dám ti ho celé!“

Tom sa rozlúčil so štetkou s neochotou na tvári, ale s radosťou v srdci. A kým bývalý parník Veľký Missouri pracoval a piekol sa na slnku, umelec na zaslúženom odpočinku sedel obďaleč v tieni na sude, hompáľal nohami, s chuťou jedol jablko a kul záhubu ďalších neviniatok. Materiál mu nechýbal. Každú chvíľu šiel okolo dajaký chlapec. Prichádzal s posmeškami na jazyku a ostával so štetkou v ruke. Keď bol Ben na pokraji síl, Tom prepustil ďalší kus plota Billymu Fisherovi za šarkana v letuschopnom stave. A keď aj Billy padal od únavy, ďalší kus odpredal Johnnymu Millerovi za zdochnutého potkana na šnúrke, aby sa ním dalo krútiť. Tak to šlo ďalej, kus za kusom, hodinu za hodinou. Keď sa popoludnie prechyľovalo k podvečeru, Tom, ráno ešte úbohý, beznádejnou biedou postihnutý tvor, doslova sa váľal v bohatstve. Okrem spomenutých vecí mal dvanásť mramoriek, kus drumble, modré sklíčko z rozbitej fľaše, ktorým sa dalo pozerať, delo vyrobené z cievky na nite, kľúč, ktorým nič nešlo odomknúť, kus kriedy, sklenú zátku z karafy, cínového vojačika, zopár žubrienok, šesť kapslí, jednooké mača, mosadznú kľučku, obojok na psa – pes chýbal – rúčku z noža, šupy zo štyroch pomarančov a otlčený obločný rám.

Strávil krásny, príjemne preleňošený deň – a to ešte v družnej zábave – a plot mal trojnásobný náter! Keby sa nebolo minulo vápno, bol by priviedol na žobrácku palicu všetkých chlapcov v meste.

Nakoniec si povedal, že svet nie je až taká pustatina. Nevdojak objavil veľký zákon ľudského konania – že totiž ak chceme v chlapcovi či mužovi vzbudiť po niečom túžbu, stačí, ak mu dosiahnutie cieľa sťažíme. Keby bol býval veľkým a múdrym filozofom, akým je autor tejto knihy, bol by pochopil, že práca je všetko to, čo človek musí, a hra všetko to, čo človek nemusí. A to by mu bolo pomohlo pochopiť, prečo je výroba umelých kvetov alebo krútenie žarnovom práca, kým hra v kolky či výstup na Mont Blanc len zábava. Bohatí džentlmeni v Anglicku ženú deň čo deň v sparnom lete štvorzáprah s dostavníkom na dvadsať-tridsaťmíľových tratiach, lebo toto privilégium ich stojí nemalé peniaze. Keby im však za túto službu ponúkli mzdu, zo zábavy by sa stala práca a džentlmeni by stratili záujem.

Tom ešte chvíľu dumal nad podstatnou zmenou svojich majetkových pomerov a potom sa odobral na veliteľstvo podať hlásenie.

3

Tom predstúpil pred tetu Polly, ktorá sedela pri otvorenom obloku v príjemnej zadnej izbe, slúžiacej za spálňu, jedáleň i knižnicu. Omamný letný vzduch, nerušená tíš, vôňa kvetov a uspávajúce bzučanie včiel zapôsobili a tete podchvíľou padala nad pletením hlava – lebo spoločnosť jej robila iba mačka, a aj tá jej spala v lone. Okuliare si pre istotu posadila až na šedivé vlasy. Bola presvedčená, že Tom dávno nechal prácu prácou, a tak ju prekvapilo, že sa jej tak neohrozene vydáva do rúk.

„Nemohol by som sa ísť hrať, tetuška?“

„Čo, už? Koľko si urobil?“

„Všetko je hotové, tetuška.“

„Tom, neklam – vieš, že to neznášam!“

„Neklamem, tetuška. Plot je naozaj hotový.“

Teta Polly pramálo verila argumentom tohto druhu. Išla sa presvedčiť sama a bola by bývala spokojná, keby Tomovo vyhlásenie bolo len zo štvrtiny pravdivé. Keď však našla celý plot obielený, a to nielen raz, ale tri razy, a pri zemi ešte primaľovaný pás, nevychádzala z úžasu. Zvolala:

„No toto! Treba uznať, že vieš pracovať, keď sa ti chce.“ Hneď však túto pochvalu zmiernila: „Ale musím, žiaľ, dodať, že sa ti chce len zriedkakedy. No dobre, choď sa hrať. Ale aby si sa vrátil ešte tento týždeň, lebo okúsiš trstenicu.“

Tomov oslnivý výkon ju tak ohromil, že ho zaviedla do komory a vybrala mu najčervenšie jablko. Podala mu ho s mravoučnou kázňou na tému, že každá lahôdka nadobudne väčšiu cenu i chuť, keď ju získame bez hriechu, počestným úsilím. A kým skončila vzletným citátom z Biblie, Tom „pajzol“ lekvárovú šišku.

Naradostene vybehol von a vtom zazrel Sida, ktorý práve vychádzal hore vonkajšími schodmi do zadnej izby na prvom poschodí. Hrúd bolo poruke plno a vzápätí ich bolo plno i vo vzduchu. Plieskali okolo Sida ako krupobitie, a kým sa teta Polly stihla spamätať a podniknúť záchrannú akciu, šesť či sedem zaznamenalo plný zásah a Tom bol za plotom. Mali aj bráničku, ale Tom býval zvyčajne v takej časovej tiesni, že ju nemohol využiť. Dušu mal na mieste, lebo odplatil Sidovi to upozornenie na čiernu niť na golieri.

Obehol dom a dostal sa do tônistej aleje, čo viedla poza tetin kravín. Onedlho bol v bezpečí pred zákonom i trestom a zamieril na námestie, kde sa podľa predchádzajúceho dohovoru mali napadnúť dva „vojenské“ batalióny. Tom bol generálom jedného a Joe Harper (jeho najlepší kamarát) generálom druhého. Obaja veľkí vojvodcovia sa však neznížili k osobnému boju – na to bol dobrý bezvýznamný drobizg –, ale zaujali miesto na návršinke a bojové operácie riadili prostredníctvom pobočníkov. Tomova armáda vydobyla po dlhej a neľútostnej bitke slávne víťazstvo. Nato zrátali mŕtvych, vymenili si zajatcov, dohodli sa na podrobnostiach najbližšieho rozporu a stanovili deň bitky, v ktorú tento rozpor logicky vyústi. Potom nastúpili armády spoločne v rad a odpochodovali. Tom sa vracal domov sám.

Keď prechádzal popri dome, kde býval Jeff Thatcher, zbadal v záhrade neznáme dievčatko – utešené modrooké stvorenie v letných šatočkách a vyšívaných nohavičkách. Žlté vlasy malo zapletené do dvoch dlhých vrkočov. Čerstvo korunovaný hrdina padol bez jediného výstrelu. Istá Amy Lawrenceová sa mu odrazu vyparila zo srdca, ani len pamiatočku po sebe nezanechala. Nazdával sa, že ju ľúbi do zbláznenia, svoju vášeň si povýšil na vzývanie, a hľa! – Bola to len obyčajná, prechodná sympatia. Dvoril jej dlhé mesiace, ona sa vyjadrila pred necelým týždňom. Sedem krátkych dní bol najšťastnejším a najpyšnejším chlapcom na svete, a tu sa mu v zlomku sekundy pominie v srdci ako náhodný návštevník, ktorý za sebou zatvorí dvere!

Na nového anjela začal hneď vrhať zbožné pohľady a vrhal ich dovtedy, kým si ho anjel nevšimol. Len čo sa tak stalo, naoko prestal javiť záujem a začal sa ukazovať tými najnemožnejšími chlapčenskými kúskami. Tieto groteskné pochabosti predvádzal hodnú chvíľu, no zrazu – práve bol uprostred akejsi nebezpečnej gymnastickej bravúry – vrhol kosý pohľad do záhrady a zbadal, že anjel odchádza domov. Priskočil k plotu a oprel sa oň, plný smútku i nádeje, že anjel sa ešte troška zdrží. A naozaj, malá na schodíkoch zastala, ale hneď sa zasa pohla ku dverám. Keď položila nohu na prah, Tomovi sa vydral z úst ťažký vzdych, no tvár sa mu vzápätí rozjasnila, lebo prv, než zmizla za dverami, prehodila cez plot sirôtku.

Tom sa k sirôtke rozbehol, ale dva kroky pred ňou zastal, dlaňou si zaclonil oči a zadíval sa do ulice, akoby sa tým smerom bohviečo zaujímavé odohrávalo. Potom zdvihol zo zeme slamku, postavil si ju na nos a so zvrátenou hlavou začal balansovať. Poskakujúc z boka na bok, nenápadne sa blížil k sirôtke. Napokon ju bosou nohou pristúpil, hybkými prstami ju zovrel a odskackal s pokladom za roh. Ale iba na chvíľu – kým si ho zastokol znútra do kabáta k srdcu – či skôr k žalúdku – lebo v anatómii veľmi podkutý nebol a malicherný už vôbec nie.

Vrátil sa k plotu a obšmietal sa tam až do zotmenia, predvádzajúc sa ako predtým, no dievčatko sa už neukázalo. Tom sa utešoval predstavou, že azda stojí pri niektorom obloku a všíma si jeho pozornosti. Nakoniec s nechuťou vykročil k domovu, úbohú hlavu plnú krásnych vidín.

Pri večeri bol taký rozjarený, až sa teta čudovala, „čo to zas do toho chlapca vošlo“. Zniesli sa naňho hromy-blesky za to, že hádzal do Sida hrudy, ale vôbec nič si z toho nerobil. Pokúsil sa tete rovno pod nosom uchmatnúť cukor, ale dostal po prstoch.

„A Sid nikdy nedostane, keď si berie!“ ťažkal si.

„Lebo Sid nie je také trápidlo ako ty. Keby som na teba nedávala pozor, mal by si ruku v cukorničke večne.“

Teta odišla do kuchyne a Sid, vyžívajúc sa vo svojej nedotknuteľnosti, siahol do cukorničky. Slávil nad Tomom triumf, hraničiaci s neznesiteľnosťou. No akosi sa mu šmykla ruka a tresk! – cukornička ležala na zemi rozbitá. Tom bol vo vytržení – až v takom, že si zahryzol do jazyka a mlčal. Zaumienil si, že nepovie ani slovo, ba nepovie ani vtedy, keď sa teta vráti, ale bude pekne ticho sedieť do chvíle, kým sa nespýta, kto tú ničomnosť vyviedol. Až potom povie a tá krása, ako to ten vzorný chlapček schytá!

Teta sa vrátila a zastala nad troskami, metajúc sponad okuliarov blesky spravodlivého hnevu. Tomova duša jasala, ledvaže sa ovládol. ‚Už je to tu!‘ pomyslel si a v nasledujúcej chvíli ležal rozpleštený na zemi! Pádna ruka naberala výšku na druhé zaucho, keď Tom skríkol:

„Nie! Nie! Prečo mňa? To Sid!“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Dobrodružstvá Toma Sawyera

1 - 9

1

2

3

10 - 19

20 - 29

30 - 36

1 - 9

10 - 19

20 - 29

30 - 42