David Foenkinos

Nežnosť

(ukážka)

Elektronická kniha

Copyright © Éditions Gallimard 2009

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2012

Translation © Marta Činovská 2012

ISBN 978-80-556-0755-9

Cet ouvrage, publié dans le cadre du programe d’ aide à la publication „Jozef FELIX“, bénéficie du soutien du Ministère des Affaires Etrangères et Européennes, de l’ Ambassade de France en Slovaquie et de l’ Institut Français de Bratislava.

Kniha vyšla s láskavou podporou Fondu Jozefa FÉLIXA, ktorú udeľuje Ministerstvo zahraničných a európskych vecí Francúzskej republiky, Francúzske veľvyslanectvo na Slovensku a Francúzsky inštitút v Bratislave.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Dokážem sa zmieriť so skutočnosťou, len ak sa mi každá chvíľa vynorí z toku času ako bozk.

CIORAN

1

Nathalie bola skôr zdržanlivá (asi ako Švajčiarky). Dospievaním prekĺzla bez nehody, rešpektovala prechody pre chodcov. Keď mala dvadsať, tešila sa na budúcnosť. Rada sa smiala, rada čítala. Tieto dve činnosti mohli len zriedka prebiehať súčasne, lebo milovala smutné príbehy. Literatúru však nepovažovala za dostatočne konkrétny odbor a rozhodla sa študovať ekonómiu. Tvárila sa ako rojko, ale približnosť veľmi nepripúšťala. So zvláštnym úsmevom dokázala celé hodiny sledovať krivku HDP v Estónsku. Na prahu dospelosti si občas zaspomínala na detstvo. Na chvíle šťastia sústredené do niekoľkých, vždy rovnakých predstáv. Bežala po pláži, nastupovala do lietadla, spala v otcovom náručí. Avšak bez nostalgie, hoc nositeľky tohto mena bývajú nostal gické.

2

Väčšina dvojíc rada rozpráva príbehy o sebe, mysliac si, že ich stretnutie zahaľovalo niečo výnimočné, a nespočetné zväzky, ktoré sa utvorili tým najbanálnejším spôsobom, sú často okrášlené detailmi ponúkajúcimi aké-také vzrušenie. Všetko by sme totiž radi komentovali.

Nathalie a François sa stretli na ulici. Muž, ktorý osloví ženu, je vždy v chúlostivej situácii. Jej okamžite zíde na um: Nezabíja takto čas? Muži väčšinou tvrdia, že je to prvý raz. A istotne povedia, že ich tak očaril nevysloviteľný pôvab, až prekonali zvyčajný ostych. Ženy bez rozmýšľania odpovedajú, že nemajú čas. Nathalie nebola výnimka. Bolo to hlúpe: nemala čo na práci a predstava, že by ju takto niekto oslovil, sa jej pozdávala. Ale nik sa neodvážil. Často si kládla otázku: Gánim nebodaj alebo vyzerám skleslo? Jedna priateľka jej povedala: Nikto sa ti neodváži prihovoriť, lebo vyzeráš ako žena, ktorá uteká pred plynúcim časom.

Keď muž osloví neznámu ženu, povie jej zvyčajne niečo pekné. Myslíte si, že by sa našiel kamikadze, ktorý by pristavil ženu a zapotil: „Ako môžete nosiť také topánky. Prsty máte stlačené ako v španielskej čižme! Ničíte si nohy ako inkvizícia!“ Kto by také niečo povedal? Určite nie François, ktorý vedel, čo sa patrí. Pokúšal sa definovať niečo, čo sa vôbec definovať nedalo: zmätok. Prečo oslovil práve ju? Zaujala ho jej chôdza. Vycítil niečo dosiaľ nepoznané, skoro detské, akúsi rapsódiu pohybov. Vyžarovala z nej dojemná prirodzenosť, pôvab v každom geste a on si pomyslel: Je to presne ten typ ženy, s ktorou by som tento víkend rád strávil v Ženeve. Bola to príležitosť, aká sa vyskytne raz za život, musel ju vy užiť. Stalo sa mu to naozaj prvý raz. Na tejto ulici, tam a vtedy sa videli prvýkrát. Začiatok úplne klasický, dalo sa predpokladať, aj ako sa to bude vyvíjať, lenže po istom čase sa všetko zvrtne inak.

Vyjachtal prvé slová a odrazu šlo všetko ľahučko. Jeho slová poháňala akási troška patetická, no dojemná sila zúfalstva. Práve v tom je čaro paradoxov: situácia bola taká trápna, že sa z nej dostal priam elegantne. Neuplynulo ani tridsať sekúnd a podarilo sa mu vykúzliť jej úsmev. Prelomil anonymitu. Prijala pozvanie na kávu a uvedomil si, že ona sa vôbec neponáhľa. Načisto ho prekvapilo, že môže stráviť chvíľu so ženou, ktorá sa mu práve zjavila v jeho zornom poli. Vždy sa rád pozeral na ženy na ulici. Dokonca si spomenul, že dokázal sledovať dievčatá z dobrých rodín až k dverám ich príbytkov ako nejaký romantický pubertiak. Ba v metre neraz prestúpil do iného vagóna, aby sa ocitol v blízkosti cestujúcej, ktorú zbadal v diaľke. Podriaďoval sa zmyselnosti, ale zároveň bol romantický a veril, že svet žien sa môže zúžiť na jednu jedinú.

Opýtal sa jej, čo bude piť. Výber rozhodne. Pomyslel si: Ak si objedná kávu bez kofeínu, vstanem a odídem. Na takomto stretnutí sa predsa nepije bezkofeínová káva. Je to ten najmenej žiadostivý nápoj. Čaj nie je o nič lepší. Ešte sa ani nepoznajú a už sa medzi nich vtiera pocit fádnosti. Už sa vidí, ako trávia nedeľné popoludnia pri televízore. Alebo ešte horšie: u svokrovcov. Áno, čaj nepochybne navodzuje predstavu usporiadanej rodinky. Tak teda čo? Alkohol? Nie, o takomto čase alkohol nie je na mieste. Žena, čo hneď začne piť, by oprávnene vzbudila obavy. Dokonca ani pohárik červeného nie je vhodný. François trpezlivo čakal, kým si ona vyberie nápoj, a pokračoval v jasnej analýze prvého dojmu zo ženy. Čo teda? Kokakola alebo niečo bublinkové... nie, to sa k nej nehodí. Ani pýtať si slamku, veď to je samozrejmé. Nakoniec usúdil, že džús by ušiel. Áno, džús môže byť. Vytvára pocit dôvernosti a nevnucuje sa. Pristane nežným, vyrovnaným dievčatám. Ale aký džús? Radšej sa vyhnime klasike: vylúčme jablkový alebo pomarančový, ten si dá každý. A čo tak trochu originality, pravdaže, neprehnanej. Papája alebo guava, to je príliš. Nie, najlepšie by bolo zvoliť si niečo medzi tým, napríklad marhuľový. To je ono. Marhuľový džús je ten pravý. Ak si ho dá, ožením sa s ňou, pomyslel si François. V tej chvíli Nathalie zdvihla oči od nápojového lístka, akoby sa vracala späť po dlhom premýšľaní. Presne takom, aké absolvoval neznámy oproti nej.

„Dám si džús...“

... ?

„Hádam marhuľový.“

Pozrel na ňu, akoby spadla z oblakov.

Pozvanie neznámeho prijala preto, že ju čímsi očaril. Okamžite sa jej zapáčila zmes neobratnosti a samozrejmosti, s akou sa jej prihovoril, niečo medzi Pierrom Richardom a Marlonom Brandom. Fyzicky mal v sebe niečo, čo sa jej na mužoch tiež páčilo: trošku škúlil. Máličko, ale predsa. Áno, bol to prekvapujúci detail. A navyše, volal sa François. Toto meno sa jej odjakživa páčilo. Bolo elegantné a vľúdne ako jej predstava o rokoch päťdesiatych. Rozprával čoraz istejšie. Ani chvíľu nemlčali, neboli v pomykove alebo v napätí. Po desiatich minútach sa spomienka na stretnutie na ulici vytratila. Obaja mali pocit, že sa už niekedy stretli a teraz sú tu, lebo spolu randia. Bolo to zarážajúco prosté. Prosté, lebo neboli nutné stretnutia, keď bolo treba rozprávať, byť vtipný, usilovať sa vytvárať čo najlepší dojem. Samozrejmosť, ktorá vzbudzovala úsmev. Nathalie sa dívala na tohto chlapca, ktorý už nebol niekto neznámy, a čiastočky jeho anonymity sa jej strácali rovno pred očami. Pokúšala sa spomenúť si, kam mala namierené vo chvíli, keď ho stretla. Nič, prázdno. A ona predsa nebola z tých, čo sa len tak bezcieľne prechádzajú. Nechcela vari kráčať v stopách Cortázarovho románu, ktorý práve čítala? V tej chvíli sa ocitli v literatúre. Čítala Nebo, peklo, raj a obľubovala najmä scénky, keď sa hrdinovia pokúšali stretnúť na ulici tak, že museli zdolávať trasy vyznačené vetou bezdomovca. Večer potom zopakovali tú istú trasu na mape a zisťovali, kde sa mohli stretnúť alebo sa istotne aspoň míňali. Už bolo jasné, kam mierila: do románu.

3

Tri najobľúbenejšie knihy Nathalie

Obľúbenkyňa Pána od Alberta Cohena

*

Milenec od Marguerite Durasovej

*

Odlúčenie od Dana Francka

4

François pracoval vo finančnom sektore. Stačilo však päť minút v jeho spoločnosti a každý pochopil, že mu je to rovnako vzdialené ako Nathalie biznis. Možno je to diktát konkrétneho, ktorý sa neustále prieči schopnostiam. Inak povedané, ťažko si predstaviť, čo iné by robil. Hoci sme ho pri stretnutí s Nathalie videli skôr plachého, bol to muž plný života, prekypujúci nápadmi a energiou. Bol vášnivý, mohol vykonávať akúkoľvek prácu, hoci aj predávať kravaty. Bol to muž, ktorého sme si živo predstavovali s kufríkom, ako podáva a pevne stíska ruky, akoby vám chcel stisnúť krk. Znervózňoval šarmom ľudí, ktorí vám dokážu predať hocičo. Šli by ste s ním lyžovať hoci aj v lete a plávať i v ľadových islandských jazerách. Patril k druhu mužov, ktorí jediný raz oslovia na ulici ženu, a natrafia na tú správnu. Všetko sa mu darilo. Tak prečo by nie obchod. Bol jedným z tých rýchlo kvasených odborníkov, ktorí hrajú o milióny a len nedávno sa hrali Monopoly. No len čo vyšiel z banky, stal sa z neho iný človek. Index parížskej burzy CAC 40 nechal za sebou. Zamestnanie mu nebránilo venovať sa i naďalej svojim záľubám. Najviac miloval puzzle. Možno sa to zdá čudné, ale najlepšie si vyventiloval energiu tým, že soboty trávil skladaním tisícok kúskov skladačky. Nathalie rada pozorovala svojho snúbenca skloneného nad hrou. Bola to tichá nemohra. Zrazu sa však narovnal a zvolal: „Hurá, podarilo sa!“ A ešte niečo treba zdôrazniť. Nemal rád postupné zmeny. Miloval obraty, prechod z ticha do zúrivosti.

S Françoisom čas plynul šialeným tempom. Zdalo sa, akoby mal schopnosť preskakovať dni, vytvárať zázračné týždne bez voľného štvrtka. Len nedávno sa stretli, a už oslavovali dva roky. Dva roky bez najmenšieho mráčika, čo by rozbíjačov tanierov isto znepokojilo. Ostatní ich obdivovali ako šampiónov. Získali žlté tričko lásky. Nathalie s vynikajúcimi výsledkami pokračovala v štúdiu a stačila aj Françoisovi spríjemňovať život. To, že si zvolila muža o čosi staršieho, ktorý mal stále zamestnanie, jej umožnilo odsťahovať sa od rodičov. Aby však mohla prispievať na spoločnú domácnosť, niekoľko večerov v týždni robila uvádzačku v divadle. Napĺňalo ju to šťastím, vyvažovalo strohosť univerzity. Sedela a dívala sa na predstavenia, ktoré poznala už naspamäť. Jej pery sa pohybovali v rytme herečiek, pri potlesku pozdravovala publikum. A predávala program.

Keďže hry už poznala od slova do slova, bavilo ju prešpikovať každodenný život divadelnými dialógmi, prechádzať obývačkou a mňaučať ako v Molièrovej hre, akoby to bolo celkom samozrejmé. Ostatné večery trávila s Mussetovým Lorenzacciom, vyslovujúc z neho repliky ako prišlo, v dokonalom nesúlade. ,Poď tadiaľto, ten Maďar má pravdu.‘ Alebo: ,Kto sa to tam plahočí v tom blate? Kto sa to obšmieta popri múroch môjho paláca s toľkým krikom?‘ A to počúval François onoho dňa, keď sa pokúšal sústrediť:

„Mohla by si byť trochu tichšie?“ opýtal sa.

„Áno, pravdaže.“

„Práve skladám veľmi zaujímavé puzzle.“

Nathalie stíchla, rešpektovala snúbencovo zaujatie. Toto puzzle sa líšilo od iných. Nezobrazovalo nijaké výjavy, hrady alebo osoby. Na bielom podklade sa vynímali červené kliky-haky, z ktorých sa vykľuli písmená. Puzzle obsahovalo nejaké posolstvo. Nathalie položila knihu, ktorú práve otvorila, a pozorovala, aké tajomstvo vydá skladačka. François na ňu z času na čas pozrel. Objavovanie napredovalo k rozuzleniu hádanky. Chýbalo len niekoľko kúskov a Nathalie už mohla tušiť posolstvo, posolstvo vytvorené s dôkladnou presnosťou zo stovky malých kúsočkov. Áno, mohla si prečítať, čo tam bolo napísané: ,Staneš sa mojou ženou?‘

5

Umiestnenie na majstrovstvách sveta v skladaní puzzle, ktoré sa konali v Minsku v dňoch 27. októbra až 1. novembra 2008

1. Ulrich Voigt, Nemecko: 1464 bodov

2. Mehmet Murat Sevim, Turecko: 1266 bodov

3. Roger Barkan, USA: 1241 bodov

6

Slávnosť sa vydarila, jej priebeh nič nenarušilo. Svadba bola jednoduchá a príjemná, ani extravagantná, ani skromná. Pre každého z pozvaných bola fľaša šampanského, praktické. Dobrá nálada bola samozrejmá. Na svadbe sa patrí naladiť slávnostne. Oveľa viac ako na oslave narodenín. Jestvuje akási hierarchia, kedy sa patrí byť veselý a svadba sa nachádza na vrchole tejto pyramídy. Treba sa smiať, tancovať a neskôr poslať starších do postele. Nemôžeme opomenúť krásnu Nathalie, ktorá horúčkovito pracovala na svojom zjave a týždne vopred sa starala o štíhlu líniu a o vzhľad. Prípravy vyzneli dokonale: bola na vrchole svojej krásy. Tento unikátny okamih bolo treba zachovať pre budúcnosť, ako keď Armstrong vztýčil americkú zástavu na Mesiaci. François na ňu dojato hľadel a práve on si túto chvíľu uchoval v pamäti najviac so všetkých. Stála pred ním jeho žena a on vedel, že tento obrázok sa mu mihne pred očami aj vo chvíli smrti. Bude to posledný dokonalý pocit šťastia. Vstal, chytil mikrofón a zaspieval pesničku od Beatles[1]. François bol zbláznený do Johna Lennona. Na jeho počesť si obliekol aj biely oblek. Pri tanci sa odevy mladomanželov zlievali do vzájomnej bieloby.

Žiaľ, rozpršalo sa. Pozvaní sa nemohli tešiť z čerstvého vzduchu pod hviezdnatým nebom. V takých prípadoch zvyknú ľudia hovoriť smiešne príslovia, ako napríklad: Mladomanželom prší šťastie. Prečo sme neustále povinní počúvať nejaké absurdné vety? Jasné, že to nebolo nič strašné. Pršalo, a tak to bolo trochu smutné, to je všetko. Oslava nebola veľkolepá, lebo sa nemohli nadýchať čerstvého vzduchu. Pršalo čoraz viac a viac a hostia čoskoro stratili náladu. Niektorí odišli, skôr ako zamýšľali. Iní tancovali ďalej, akoby sa nechumelilo. Poniektorí ešte váhali. Bolo to vari pre mladomanželov dôležité? Aj v šťastí sú chvíle, keď si sám v dave. Áno, boli sami vo víre hudby a valčíka. Nech sa krútime čo najdlhšie, pomyslel si, až kým sa nám nezatočí hlava. Ona nemyslela na nič. Život prvý raz vnímala ako jedinečný a totálny okamih: okamih prítomnosti.

François chytil Nathalie okolo pása a vytiahol ju von. Bežali záhradou. Povedala mu, si blázon, ale takéto bláznovstvo ju napĺňalo bláznivou radosťou. Premočení do nitky zastali pod stromami, ktoré ich schovali. V tme a daždi si ľahli na rozmoknutú zem. Ich biele oblečenie bolo už len spomienkou. François nadvihol svojej žene šaty a poznamenal, že tak chcel urobiť od začiatku oslavy. Ba už v kostole. Ako okamžité blahorečenie vzájomného áno. Potlačil svoju túžbu až do tejto chvíle. Nathalie jeho náruživosť prekvapila. No nepremýšľala. Poddávala sa svojmu mužovi, usilovala sa hlboko dýchať a nepodľahnúť chvíľkovej vášni. Prispôsobovala svoju túžbu Françoisovej. Veľmi túžila, aby sa jej zmocnil hneď teraz počas ich prvej spoločnej noci ako muž a žena. Čakala, čakala a François zmenil kurz, prekypoval šialenou energiou, sotva ovládal vzrušenie. No vo chvíli, keď chcel do nej vniknúť, akoby celkom ochromel. Nie, nebol to strach z neznesiteľného pocitu šťastia, bolo to čosi iné, čo ho v tom zahatalo. Nedokázal pokračovať. „Stalo sa niečo?“ opýtala sa. A on odvetil: „Nič... nič... ibaže sa prvý raz milujem s vydatou ženou.“

[1] Here, There and Everywhere (1966).

7

Príklady smiešnych prísloví, ktoré ľudia radi opakujú

Jedna odíde, desať ich príde.

*

So šťastím netreba ísť na bubon.

*

Ženu, ktorú rozosmeješ, máš už napoly v posteli.

Table of Contents

Titulná strana

1. - 9.

1

2

3

4

5

6

7

10. - 19.

20. - 29.

30. - 39.

40. - 49.

50. - 59.

60. - 69.

70. - 79.

80. - 89.

90. - 99.

100. - 109.

110. - 117.