Cecelia Ahern

P.S. Milujem Ťa

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Cecelia Ahern 2004

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2012

Translation © Miriam Ghaniová 2012

ISBN 978-80-556-0712-2

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Venujem Davidovi

Prvá kapitola

Holly si pridržala pri tvári modrý bavlnený sveter, vdýchla známu vôňu, a ihneď ju premohol smútok. Zovrelo jej žalúdok, zabolelo ju pri srdci, po chrbte jej prebehol mráz, v hrdle navrela hrča a mala pocit, že sa zadusí. Pochytila ju panika. V dome vládlo ticho, bolo počuť len tlmené vrčanie chladničky a občas šum v potrubí. Bola beznádejne sama. Naplo ju na vracanie, rozbehla sa do kúpeľne a pri záchode klesla na kolená.

Gerry je preč, už nikdy sa nevráti. To je fakt. Už nikdy mu nezahrabne prstami do poddajných vlasov, nikdy si nevymenia žart medzi štyrmi očami pri stole na večierku, nikdy sa mu nevyplače na pleci, keď sa vráti domov po náročnom dni v práci, nikdy si s ním neľahne do postele, nikdy ju zobudí svojím zvyčajným ranným záchvatom kýchania, nikdy sa s ním nezasmeje, až ju rozbolí brucho, nikdy sa nepohádajú, kto má večer zhasnúť svetlo v spálni. Zostali jej iba spomienky a vidina jeho tváre blednúca zo dňa na deň.

Mali veľmi jednoduchý plán: zostať spolu do konca života. Navonok nič nedosiahnuteľné. Všetci vedeli, že sú dobrí priatelia, milenci a spriaznené duše, ktorým je súdené zostať spolu. Osud si to však jedného dňa rozmyslel.

Koniec prišiel priskoro. Gerry sa niekoľko dní sťažoval na migrénu, potom poslúchol Holly a zašiel za lekárom. Vybral sa tam v stredu cez obedňajšiu prestávku v práci. Podľa lekára bol na príčine stres alebo únava. Vyhlásil, že Gerry bude prinajhoršom potrebovať okuliare, čo ho veľmi nepotešilo. Obával sa zbytočne: ukázalo sa, že dôvodom problémov nie je slabý zrak, ale nádor v mozgu.

Holly spláchla, striaslo ju od chladu sálajúceho z obkladačiek a pomaly sa vystrela. Mal len tridsať rokov. Nebol najzdravší človek na svete, ale bol dosť zdravý, aby... mohol prežiť normálny život. Keď sa jeho stav zhoršil, hrdinsky vtipkoval, že nemal žiť tak zdravo. Mal brať drogy, viac piť, cestovať, vyskočiť z lietadla a pritom si holiť nohy... zoznam mohol pokračovať. Hoci si sám zo seba uťahoval, Holly mu v očiach postrehla ľútosť. Žialil za tým, na čo si nikdy nenašiel čas, za miestami, ktoré nenavštívil, za všetkými potenciálnymi zážitkami. Ľutoval čas, ktorý prežil s ňou? Holly nikdy nepochybovala o jeho láske, ale obávala sa, či mu nedošlo, že s ňou len strácal drahocenný čas.

Staroba sa preňho stala vytúžený cieľ, nie nevyhnutnosť, ktorej sa treba obávať. Akí boli obaja trúfalí, keď starnutie nepovažovali za úspech! Obaja sa mu chceli vyhnúť.

Holly prechádzala z izby to izby, po lícach jej stekali slzy ako hrachy. Oči, červené od plaču, ju štípali. Táto noc nemala konca. Ani jedna z izieb jej neposkytla útechu, všade ju vítalo skľučujúce ticho. Kiežby ju zlákala pohodlná pohovka, no aj tá pôsobila ľahostajne.

Gerrymu by sa to nepáčilo, pomyslela si. Zhlboka sa nadýchla, utrela si slzy a pokúšala sa umúdriť. Nie, Gerry by vôbec nebol spokojný.

Už niekoľko týždňov sa na Holly zniesol vždy nadránom nepokojný spánok. Každý deň sa zobudila celá pokrútená na inom kuse nábytku: dnes na pohovke. Opäť ju zobudil telefonát ustarosteného člena rodiny alebo priateľa. Asi si mysleli, že stále spí. Prečo jej niekedy nezavolajú, keď ako zombie bezmyšlienkovite blúdi po dome a hľadá... Čo vlastne? Čo chce nájsť?

„Prosím?“ ozvala sa neisto. Hlas mala chrapľavý od plaču, ale už dávno sa prestala hrať na hrdinku. Jej najlepší priateľ bol preč a nikto nechápal, že dieru v srdci nezacelí mejkap ani čerstvý vzduch či nakupovanie.

„Prepáč, moja, zobudila som ťa?“ ozval sa ustarostený hlas Hollinej matky. Volala jej každé ráno, aby sa ubezpečila, že dcéra prežila noc. Vždy sa bála, že ju zobudí, a zakaždým sa jej uľavilo, že ešte dýcha – že vyhrala boj s nočnými démonmi.

„Nie, len som driemala.“ Holly zakaždým odpovedala rovnako.

„Otec s Declanom išli preč, a ja som si na teba spomenula.“ Prečo jej pri tom upokojujúcom, súcitnom hlase vždy vhŕknu slzy do očí? V duchu videla matkinu ustarostenú tvár, zvraštené obočie, vrásky na čele. To ju však neupokojilo; práve naopak, vždy si spomenula, prečo sa o ňu všetci boja a že by sa nemali. Všetko malo pokračovať normálne. Gerry mal stáť pri nej, prevracať oči a rozosmievať ju. Koľko ráz mu musela Holly podať slúchadlo, keď ju premohol záchvat smiechu? Ak telefonoval on, mohla sa aj pretrhnúť, a nič. Strúhala tie najkomickejšie grimasy, tancovala okolo neho, aby mu to vrátila, ale zvyčajne nič nezabralo.

Matke odpovedala „hm“ a „aha“; počúvala, ale nevnímala ani slovo. „Je krásny deň, Holly. Prechádzka by ti urobila dobre. Potrebuješ trocha čerstvého vzduchu.“

„Asi.“ Zasa tá zmienka o čerstvom vzduchu, akoby predstavoval riešenie všetkých problémov.

„Možno ti zavolám neskôr a pozhovárame sa.“

„Nie, ďakujem, mama, nič mi nie je.“

Ticho.

„Dobre teda... Zavolaj mi, ak si to rozmyslíš. Mám čas celý deň.“

„Dobre.“

Ticho.

„Ale ďakujem.“

„Dobre teda... drž sa, zlatko.“

„Jasné.“ Holly už chcela zložiť, keď sa opäť ozval matkin hlas: „Ach, Holly, takmer som zabudla. Ešte vždy tu máš ten list, čo som ti spomínala. Je na kuchynskom stole. Mohla by si si poň prísť, trčí tu už celé týždne. Možno je to niečo dôležité.“

„Pochybujem. Asi je to len ďalší telegram.“

„Podľa mňa nie. Je na ňom tvoje meno a nad ním... Počkaj, idem poň...“ Ozvalo sa ťuknutie, keď Hollina matka položila slúchadlo, potom klopkanie podpätkov po dlažbe, škripot stoličky, opäť kroky. Napokon znovu zdvihla slúchadlo...

„Ešte si tam?“

„Áno.“

„Navrchu je napísané Zoznam. Neviem, čo to znamená, zlatko, ale mala by si sa na to po...“

Holly zložila.

Druhá kapitola

„Zhasni svetlo, Gerry!“ chichotala sa Holly s pohľadom upretým na vyzliekajúceho sa manžela. Tancoval po izbe, predvádzal striptíz, dlhými štíhlymi prstami si pomaly rozopínal bielu bavlnenú košeľu. Zdvihol obočie, pozrel na ňu, košeľa mu skĺzla z pliec. Chytil ju do pravej ruky a rozkrútil nad hlavou.

Holly sa znova rozosmiala.

„Mám zhasnúť? O toto všetko by si prišla!“ Bezočivo sa uškrnul a napol svaly. Nie je samoľúby, hoci by mohol, pomyslela si Holly. Bol mocný a opálený, po hodinách strávených v posilňovni mal vypracované nohy. Nebol veľmi vysoký, ale bol dosť urastený, aby v stošesťdesiatpäťcentimetrovej Holly vzbudzoval pocit bezpečia. Najviac sa jej páčilo, keď sa objímali, hlavou sa mu takmer dotýkala brady a cítila, ako jej teplým dychom ovieva vlasy.

Keď si stiahol boxerky, poskočilo jej srdce. Zachytil ich o prsty na nohách a vystrelil na ňu. Pristáli jej na hlave.

„Teraz mám konečne tmu,“ zasmiala sa. Vždy ju vedel rozosmiať. Keď prišla domov unavená a podráždená z práce, zakaždým si ju súcitne vypočul. Hádali sa iba zriedka, aj to len o maličkostiach, na ktorých sa potom schuti zasmiali: napríklad, kto nechal celý deň svietiť svetlo na verande alebo zabudol večer nastaviť poplašné zariadenie.

Gerry dokončil striptíz a vkĺzol k nej do postele. Privinul si ju k sebe, studené nohy si zasunul pod jej teplé, aby sa zohrial.

„Niééé! Gerry, máš nohy ako ľad!“ Holly vedela, že sa nepohne ani o centimeter. „Gerry!“ varovala ho.

„Holly!“ opičil sa po nej.

„Nezabudol si na niečo?“

„Nie, na nič si nespomínam,“ odvetil šibalsky.

„Čo svetlo?“

„Ach áno, svetlo,“ zopakoval ospalo a predstieral, že nahlas chrápe.

„Gerry!“

„Nezabúdaj, že som ho musel zhasnúť včera.“

„Áno, ale ešte pred chvíľou si stál pri vypínači!“

„Áno... ešte pred chvíľou,“ zopakoval ospanlivo.

Holly vzdychla. Nechcelo sa jej vstávať z postele, kráčať po studenej drevenej dlážke a hmatkať v tme cestou naspäť. Zatskala.

„Nemôžem to robiť stále, Holly. Čo ak tu jedného dňa nebudem? Čo potom?“

„Prinútim nového manžela, aby to robil on,“ odsekla Holly a pokúsila sa odtisnúť mu studené nohy.

„Ha!“

„Alebo na to jednoducho nezabudnem, skôr ako si ľahnem.“

Gerry odfrkol. „To určite, moja milá. Skôr ako sa poberiem na večnosť, nechám ti odkaz na vypínači.“

„To je od teba milé, ale radšej mi nechaj peniaze.“

„A ďalší odkaz na ústrednom kúrení.“

„Ha-ha.“

„A na škatuli od mlieka.“

„Veľmi vtipné, Gerry.“

„Ach, a na oknách, aby si ich ráno neotvárala a nespustila tým alarm.“

„Ak si myslíš, že som taká neschopná, prečo mi jednoducho nespíšeš zoznam vecí, ktoré mám urobiť?“

„To nie je zlý nápad,“ pripustil.

„Fajn, idem vypnúť to prekliate svetlo.“ Neochotne vyliezla z postele. Keď sa dotkla ľadovej dlážky, vystrúhala kyslú grimasu. Zhasla svetlo, vystrela ruky a pomaly kráčala naspäť.

„Haló? Čo si sa stratila, Holly? Je tam niekto, haló?“ zakričal Gerry do tmy.

„Áno, tu, áááúúú!“ zjojkla, keď narazila do stĺpika na posteli. „Dočerta, sprostá posteľ!“

Gerry stlmil smiech prikrývkou. „Druhý odkaz na mojom zozname: Pozor na stĺpik na posteli...“

„Buď ticho, Gerry, prestaň byť morbídny,“ zahriakla ho, masírujúc si prst na nohe.

„Pobozkám ťa tam, nech už nebolí?“ navrhol.

„Nie, netreba,“ odvetila smutno. „Iba si strčím nohy sem, aby sa zohriali...“

„Ááá! Bože, si ako ľad!“

„Ha-ha-ha,“ zasmiala sa.

Tak vznikol vtip so zoznamom. Bol to hlúpy nápad, o ktorý sa čoskoro podelili s najbližšími priateľmi, so Sharon a s Johnom McCarthyovcami. Práve John k nej ako štrnásťročný podišiel na chodbe v škole a zamrmlal: „Môj kamoš chce vedieť, či s ním budeš chodiť.“ Po niekoľkých dňoch strávených rozhovormi a naliehavými stretnutiami s priateľkami Holly napokon súhlasila. „Jasné, Holly,“ povzbudzovala ju vtedy Sharon, „je s ním zábava a aspoň nemá tvár samý pupák ako John.“

Ako jej teraz Holly závidela! Sharon a John sa zosobášili v tom istom roku ako Holly s Gerrym. Holly mala dvadsaťtri a bola zo všetkých štyroch najmladšia; ostatní mali už dvadsaťštyri. Niektorí vraveli, že je na svadbu primladá, poúčali ju. Vo svojom veku by vraj mala cestovať po svete a užívať si. Gerry a Holly sa vybrali na cesty spolu. Dávalo to oveľa väčší zmysel, lebo keď neboli spolu, Holly mala pocit, akoby jej chýbal nejaký životne dôležitý orgán.

Svadobný deň bol od najkrajšieho dňa v jej živote na hony vzdialený. Ako väčšina dievčat snívala o rozprávkovej svadbe za slnečného počasia na romantickom mieste v šatách hodných princeznej, obklopená najbližšími. Predstavovala si, že svadobná hostina bude tou najúžasnejšou nocou v jej živote: bude tancovať so všetkými priateľmi, každý ju bude obdivovať, bude výnimočná. Skutočnosť však bola iná.

Zobudil ju krik v rodičovskom dome. „Neviem nájsť kravatu!“ (otec) „Moje vlasy vyzerajú príšerne!“ (matka) a najlepšia hláška zo všetkých: „Vyzerám ako veľryba! Na tú svadbu určite nepôjdem v takomto stave. Veď sa prepadnem pod zem od hanby! Pozri sa na mňa, mama! Nech si Holly nájde inú družičku, ja nejdem! Hej, Jack, vráť mi ten fén, ešte som neskončila!“ (Tie pamätné vety vyslovila Hollina mladšia sestra Ciara, ktorá mávala často záchvaty zlosti a odmietala vyjsť z domu, lebo vraj „nemá nič na seba“, hoci mala skriňu nabitú na prasknutie. Momentálne žila kdesi v Austrálii s cudzími ľuďmi a jej komunikácia s rodinou sa obmedzovala na jeden email za niekoľko týždňov.) Hollini rodičia strávili zvyšok predpoludnia presviedčaním Ciary, že je najkrajšie dievča na svete. Holly sa zatiaľ obliekala osamote a cítila sa hrozne. Jej zvyčajne pokojný otec sa zrazu rozkričal, čo všetkých prekvapilo: „Ciara, toto je Hollin veľký deň, nie tvoj! Pôjdeš na svadbu a budeš sa dobre zabávať, a keď Holly zíde na prízemie, povieš jej, aká je krásna! A zvyšok dňa budeš držať jazyk za zubami!“ Ciara to napokon vzdala.

Keď Holly nakoniec zišla dolu, všetci achkali a ochkali a Ciara tváriaca sa ako desaťročné decko, ktoré práve vyhrešili, rozochvene šepla: „Vyzeráš úžasne, Holly.“ Všetci siedmi sa natlačili do limuzíny: Holly, jej rodičia, traja bratia a Ciara. Tá celou cestou vystrašene mlčala.

Ten deň jej teraz pripadal ako rozmazaná škvrna. S Gerrym si nestihla vymeniť ani pár slov, a už ich oboch ťahali opačným smerom. Holly sa musela pozdraviť s pratetou Betty, ktorú nevidela od narodenia, a prastrýkom Tobym z Ameriky, ktorého nikdy predtým nikto nespomenul, a zrazu bol z neho dôležitý člen rodiny. Nikto ju nepripravil na to, aké to bude únavné. Keď bolo konečne po všetkom, od ustavičného vyškierania sa na fotografov ju boleli líca a chodidlá mala bolestivo odreté od črievičiek, ktoré očividne neboli vhodné na chôdzu. Zúfalo túžila prisadnúť si k priateľom, ktorí sa celý večer hurónsky rehotali a zrejme sa dobre zabávali. Teda aspoň niektorí. Len čo však s Gerrym vošli do novomanželského apartmánu, jej obavy sa rozplynuli. Zrazu jej došlo prečo.

Po tvári sa jej opäť kotúľali slzy. Uvedomila si, že sa znova zasnívala. Meravo sedela na pohovke, slúchadlo sa povaľovalo vedľa nej. V poslednom čase sa jej zdalo, že čas plynie bez toho, aby si to uvedomovala. Netušila, koľko je hodín a aký je deň. Akoby žila mimo svojho tela, nevnímajúc nič okrem bolesti v srdci, tele a hlave. Bola taká vyčerpaná... Zrazu jej zaškvŕkalo v žalúdku. Uvedomila si, že si nespomína, kedy jedla naposledy. Žeby včera?

Obliekla si Gerryho župan, obula svoje obľúbené ružové papuče s nápisom Disco Diva, ktoré jej kúpil na minulé Vianoce, a odšuchtala sa do kuchyne. Si moja diskodiva, vravieval jej. Vždy si prvá na parkete a posledná odchádzaš z klubu. Kam sa podelo to dievča? Otvorila chladničku a zahľadela sa na prázdne poličky. Zelenina a jogurt, ktorému už dávno uplynul dátum spotreby. Chladnička odporne páchla. Nebolo v nej nič na jedenie. Pousmiala sa a potriasla škatuľou od mlieka. Prázdna. Tretia položka na zozname...

Na Vianoce pred dvoma rokmi sa Holly vybrala na nákupy so Sharon. Chcela si kúpiť šaty na každoročný ples v Burlingtone. Nakupovanie so Sharon bolo vždy nebezpečné; John a Gerry často žartovali, že raz na Vianoce určite nedostanú nijaké darčeky, lebo dievčatá minú všetky peniaze. Neboli ďaleko od pravdy. Úbohí zanedbávaní muži, posmievali sa im dievčatá.

Pred Vianocami Holly minula v Brown Thomas nehoráznu sumu na najkrajšie biele šaty, aké kedy videla. „Dočerta, Sharon, v peňaženke mi ostane len diera,“ povedala vinovato, zahryzla si do pery a pohladkala jemnú látku.

„Neboj sa, Gerry ti ju zašije,“ Sharon sa hlasno zachichotala. „A prestaň ma oslovovať ‚dočerta Sharon‘. Hovoríš mi tak vždy, keď ideme na nákupy. Ak si nedáš pozor, začnem to brať vážne. Kúp si tie prekliate šaty, Holly. Sú predsa Vianoce, čas radosti.“

„Si hrozná, Sharon. Už nikdy s tebou nepôjdem nakupovať. Stoja polovicu mojej mesačnej výplaty. Ako vydržím do ďalšej?“

„Chceš radšej jesť alebo dobre vyzerať?“ Treba o tom vôbec uvažovať?

„Vezmem si ich,“ oznámila vzrušene Holly predavačke.

Šaty mali hlboký výstrih, odhaľovali jej útlu hruď, rozparok sa ťahal až po stehno, takže jej bolo vidieť štíhle nohy. Gerry od nej nemohol odtrhnúť zrak; nie však pre jej krásu. Jednoducho nemohol pochopiť, ako môže taká handrička stáť toľko peňazí. Na plese sa diskodiva poriadne odviazala a napokon šaty zničila, keď sa obliala červeným vínom.

Holly sa pokúšala potlačiť slzy, keď si uvedomila, že položka číslo päťdesiatštyri na zozname znela, že nemá piť červené víno, keď má na sebe drahé biele šaty. Pripití muži jej vtedy poradili mlieko, ktoré by vraj nebolo vidieť, keby sa náhodou obliala.

Keď Gerry neskôr zhodil svoj pohár s pivom, takže jej zo stola kvapkalo rovno do lona, plačlivo, ale vážne celému stolu (a niekoľkým vedľajším) oznámila: „Pravidlo päťdesiatpäť na zozname znie: Nikdy v živote si nekupuj drahé biele šaty.“ Na tom sa zhodli. Sharon sa prebrala z omámenia, vyliezla sa spod stola, zatlieskala a poskytla jej morálnu oporu. Keď im prekvapený čašník priniesol niekoľko pohárov mlieka, ktosi pripil Holly na zdravie a na jej dôležitý príspevok do zoznamu. „Mrzí ma, čo sa stalo s tvojimi drahými bielymi šatami, Holly,“ zaštikútal John, keď liezol z taxíka a ťahal Sharon domov.

Vari Gerry naozaj dodržal slovo a pred smrťou jej pripravil nejaký zoznam? Skôr ako zomrel, trávila s ním každú minútu a nikdy jej ho nespomenul. Nevšimla si, že by niekedy niečo písal. Nie, Holly, spamätaj sa. Nebuď hlúpa. Tak veľmi ho chceš späť, že si vymýšľaš nezmysly. To by neurobil. Alebo áno?

Tretia kapitola

Holly kráčala záplavou pekných ľalií zvlnených jemným vánkom, ich lupienky ju šteklili na prstoch, ktorými pohládzala dlhé steblá jasnozelenej trávy. Zem pod bosými nohami jej pripadala mäkká, poddajná, telo mala ľahučké, akoby sa vznášala. Do uší jej doliehal veselý spev vtákov, na belasej oblohe žiarilo slnko, pred ktorým si musela zacloniť oči, do nosa jej udierala sladká vôňa ľalií. Bola taká... šťastná, slobodná. Ten pocit jej bol v poslednom čase cudzí.

Zrazu obloha stmavla, karibské slnko sa stratilo za hrozivým sivým mrakom. Vietor zosilnel, ochladilo sa, pred očami sa jej mihali lupienky ľalií víriace vo vzduchu. Mäkkú prsť vystriedali ostré kamienky, čo ju pichali a oškierali pri každom kroku. Vtáky stíchli, sedeli na vetvách a civeli na ňu. Niečo sa pokazilo. Dostala strach. V diaľke pred ňou trčal z vysokej trávy sivý kameň. Najradšej by sa rozbehla naspäť k pekným kvetom, ale niečo ju ťahalo vpred.

Zakrádala sa bližšie. Zrazu k nej doľahol buchot. Buch! Buch! Buch! Pridala do kroku, prebehla po ostrých skalách a tráve, čo jej dorezala ruky aj nohy. Pred sivou skalou klesla na kolená. Keď si uvedomila, že je to Gerryho hrob, z hrdla sa jej vydral výkrik.

Buch! Buch! Buch! Pokúša sa dostať von! Volá na ňu a ona ho počuje!

Holly sa strhla zo spánku. Ktosi búchal na dvere. „Holly! Holly! Viem, že si doma! Prosím, otvor mi!“ Holly sa zmätene odtackala k dverám. Za nimi stála znepokojená Sharon.

„Bože! Čo si robila? Búcham na dvere celú večnosť!“

Holly sa ospanlivo obzerala. Vonku bolo svetlo a chladno; muselo byť ráno.

„Nepozveš ma dnu?“

„Hej, Sharon, prepáč. Zadriemala som na pohovke.“

„Bože, vyzeráš hrozne, Holly.“ Sharon sa jej zadívala do tváre, potom ju mocne objala.

„Ďakujem pekne,“ Holly prevrátila oči a zatvorila dvere. Sharon nikdy nechodila okolo horúcej kaše, práve jej úprimnosť mala na nej tak rada. A preto ju posledný mesiac ani raz nenavštívila. Nechcela počuť pravdu. Nechcela počúvať, že musí žiť ďalej. Chcela iba... vlastne netušila, čo chce. Stačilo, že sa trápi. Zdalo sa jej, že to tak má byť.

„Máš tu strašne zatuchnutý vzduch. Kedy si naposledy vetrala?“ Sharon pootvárala okná, pozbierala špinavé taniere a poháre, všetko odniesla do kuchyne, poukladala do umývačky a pobrala sa upratovať ďalej.

„Nemusíš to robiť, Sharon,“ namietla nevládne Holly. „Ja to spravím...“

„Kedy? Budúci rok? Nechcem, aby si sa spustila, a nebudem sa tváriť, že to nevidím. Choď hore a osprchuj sa. Potom si dáme čaj.“

Sprcha. Kedy sa naposledy umývala? Sharon má pravdu, s mastnými vlasmi, vyrastenými korienkami a v špinavom župane určite vyzerá hrozne. V Gerryho župane. Ten nikdy nemienila oprať. Chcela, aby zostal rovnaký, ako keď ho mal na sebe naposledy. Žiaľ, jeho vôňu pomaly prerážal pach jej potu.

„Dobre, ale nemám mlieko. Nestihla som...“ Holly sa zahanbila, že sa vôbec nestará o seba ani o domácnosť. Za nič na svete nedovolí Sharon nazrieť do chladničky. Určite by ju dala zavrieť do nejakého ústavu.

„Ta-dá!“ zanôtila Sharon a ukázala na tašku, ktorú si Holly predtým nevšimla. „Neboj sa, o všetko som sa postarala. Vyzeráš, akoby si nejedla celé týždne.“

„Ďakujem, Sharon.“ V hrdle jej navrela hrča, do očí sa jej tlačili slzy. Priateľka jej tak veľmi pomáhala.

„Zadrž! Dnes nechcem vidieť nijaké slzy. Chcem, aby si sa smiala, zabávala a vyzerala šťastne. A teraz šup do sprchy!“

Keď sa Holly vrátila na prízemie, pripadala si takmer ako človek. Na sebe mala modrú športovú súpravu, svetlé vlasy s vyrastenými korienkami jej splývali na plecia. Všetky okná na prízemí boli otvorené, oprel sa do nej chladný vetrík. Zdalo sa jej, akoby odháňal všetky zlé myšlienky aj obavy. Pobavilo ju, že sa matka hádam napokon ani nemýlila. Prebrala sa z omámenia a prekvapene sa poobzerala po dome. Nemohlo to trvať viac ako pol hodiny, ale Sharon za ten čas upratala, poutierala prach, povysávala, ponatriasala vankúše, poumývala všetky izby a všade nastriekala osviežovač vzduchu. Holly vykročila za zvukmi do kuchyne, kde Sharon umývala sporák. Linka bola čistá, strieborné kohútiky a odkladacia plocha na riad sa ligotali.

„Sharon, si poklad! Nechápem, ako si to stihla za taký krátky čas!“

„Ha! Trvalo ti to viac ako hodinu. Začínala som sa báť, že si sa prepadla do odtoku. Si taká chudá, že by ma to neprekvapilo.“ Premerala si ju.

Hodinu? Holly sa očividne opäť zasnívala.

„Kúpila som nejakú zeleninu a ovocie, syr, jogurty a, pravdaže, mlieko. Netuším, kam si ukladáš cestoviny a konzervy, takže som ich nechala tu. Mimochodom, v mrazničke máš zopár hotových jedál, stačí ich strčiť do mikrovlnky. To by ti malo na nejaký čas vydržať. Ako tak na teba pozerám, možno aj na rok. Koľko si schudla?“

Holly sklopila zrak; športová súprava na nej visela, šnúrku mala stiahnutú tak, že už to viac ani nešlo. Vôbec si neuvedomila, že chudne. Do reality ju vrátil Sharonin hlas: „K čaju som kúpila nejaké sušienky. Tvoje obľúbené mačacie oči.“

To bolo na Holly priveľa. Mačacie oči boli poslednou kvapkou. Po tvári sa jej rinuli slzy. „Ach, Sharon,“ vzlykala, „ďakujem ti. Si ku mne taká dobrá a ja som sa správala príšerne.“ Sadla si k stolu a chytila Sharon za ruku. „Neviem, čo by som si bez teba počala.“ Sharon mlčky sedela oproti, nechala ju vyrozprávať sa. Práve toho sa Holly bála; že sa pri každej príležitosti pred všetkými zosype. Teraz sa však za slzy nehanbila. Sharon trpezlivo chlipkala čaj a držala ju za ruku, akoby sa nič nedialo. Slzy napokon vyschli.

„Ďakujem.“

„Som tvoja najlepšia priateľka, Holly. Ak ti nepomôžem ja, tak kto?“ Sharon jej stisla ruku a povzbudzujúco sa usmiala.

„Asi by som si mala pomôcť sama.“

„Pche!“ odfrkla Sharon a odmietavo mávla rukou. „Máš čas. Kašli na všetkých, čo tvrdia, že o mesiac, dva sa vrátiš do normálu. Smútok je predsa súčasťou procesu uzdravovania.“

Sharon vždy vedela nájsť správne slová.

„Nuž, v poslednom čase dosť smútim. Už som celkom vysmútená.“

„To nemyslíš vážne!“ Sharon sa zatvárila naoko znechutene. „Veď máš muža pod zemou len dva mesiace!“

„Prestaň! Presne to mi budú opakovať všetci ostatní.“

„Možno, ale kašli na nich. Sú aj horšie veci, ako naučiť sa byť opäť šťastná.“

„Asi máš pravdu.“

„Sľúb mi, že začneš jesť.“

„Sľubujem.“

„Ďakujem, že si sa zastavila, Sharon, rada som ťa videla.“ Holly vďačne objala priateľku, ktorá si vzala dovolenku v práci, aby mohla prísť. „Už je mi oveľa lepšie.“

„Vieš, Holly, je rozumnejšie tráviť čas s ľuďmi. Rodina a priatelia ti pomôžu. No, rodina možno nie,“ zažartovala, „ale aspoň my ostatní.“

„Teraz to už viem. Myslela som si, že to zvládnem aj sama, ale opak je pravdou.“

„Sľúb, že mi zavoláš alebo aspoň občas vypadneš z domu.“

„Sľubujem.“ Holly prevrátila oči. „Začínaš mi pripomínať mamu.“

„Všetci si o teba robíme starosti. Zatiaľ sa maj,“ rozlúčila sa Sharon a vtisla jej bozk na líce. „A jedz!“ dodala a štuchla ju do rebier.

Holly jej kývala, kým nevycúvala z príjazdovej cesty. Bola už takmer tma. Celý deň strávili žartovaním o starých dobrých časoch, plač sa striedal so smiechom. Vďaka Sharon sa teraz na všetko pozerá aj z inej stránky. Predtým jej ani nenapadlo, že Sharon s Johnom prišli o najlepšieho priateľa, jej rodičia o zaťa a Gerryho rodičia o jediného syna. Myslela iba na seba. Bolo fajn tráviť čas s niekým živým, nie len žialiť za minulosťou.

Zajtra svitne nový deň a Holly ho začne tým, že si pôjde po tú obálku.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1 - 9

Prvá kapitola

Druhá kapitola

Tretia kapitola

10 - 19

20 - 29

30 - 39

40 - 51