Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © 1973 by Kurt Vonnegut

This translation is published by arrangements with The Bantam Dell Publishing Group, a division of Random House, Inc.

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2009

Translation © Katarína Karovičová 2009

ISBN 978-80-8085-564-2

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

» Napísal a nakreslil

KURT VONNEGUT

Na pamiatku Phoebe Hurtyovej,

ktorá ma utešovala v Indianapolise

v čase veľkej hospodárskej krízy.

On dobre pozná moje cesty, zastávky,

jak zlato vyjdem, keď ma preskúša.

Jób

Úvod

Výraz „Raňajky šampiónov“ je registrovanou ochrannou známkou spoločnosti General Mills, Inc., ktorou označuje cereálne výrobky určené na raňajky. Použitie totožného výrazu v názve tejto knihy nenaznačuje nijakú spoluúčasť či sponzorovanie zo strany General Mills, ani nechce znevažovať ich vynikajúce produkty.

» Phoebe Hurtyová, ktorej venujem túto knihu, už nie je, ako sa vraví, medzi nami. Keď som sa s ňou zoznámil v čase veľkej hospodárskej krízy, bola vdovou v Indianapolise. Mal som asi šestnásť rokov. Ona asi štyridsať.

Bola bohatá, ale chodila do práce každý všedný deň svojho dospelého života a nemienila na tom nič meniť. Písala rozumné a zábavné rady do rubriky venovanej nešťastne zaľúbeným v indianapoliských Timesoch, dobrých novinách, ktoré už zanikli.

Zanikli.

Písala inzeráty pre obchodný dom spoločnosti William H. Block, ktorý dodnes prekvitá v budove postavenej podľa návrhov môjho otca. Pre letný výpredaj slamených klobúkov vymyslela takýto slogan: „Za tieto ceny ich môžete dať zožrať svojmu koňovi a pohnojiť nimi ruže.“

» Phoebe Hurtyová ma najala, aby som písal inzeráty na odevy pre tínedžerov. Musel som nosiť oblečenie, ktoré som vychvaľoval. To k tomu patrilo. A spriatelil som sa s jej dvoma synmi, svojimi rovesníkmi. Stále som bol u nich doma.

V rozhovore so mnou, so svojimi synmi a našimi frajerkami, keď sme ich priviedli so sebou, sa vyjadrovala obscénne. Bola zábavná. Človek sa pri nej cítil slobodne. Učila nás hovoriť nezdvorilo nielen o sexe, ale aj o amerických dejinách a slávnych hrdinoch, o rozdelení bohatstva, o škole, o všetkom.

Dnes si nezdvorilosťou zarábam na živobytie. Ktovieako mi to nejde. Stále sa pokúšam napodobňovať pôvabnú bezočivosť Phoebe Hurtyovej. Myslím, že ten pôvab dosahovala ľahšie ako ja vďaka atmosfére veľkej hospodárskej krízy. Verila tomu, čomu v tom čase verilo veľa Američanov: že keď nastane prosperita, národ bude šťastný, spravodlivý a rozumný.

To slovo dnes už človek nepočuje: prosperita. Kedysi bývalo synonymom raja. A Phoebe Hurtyová dokázala veriť, že nezdvorilosť, ktorú odporúčala, dá tvar americkému raju.

Teraz je druh jej nezdvorilosti v móde. Ale nik už neverí v nový americký raj. Phoebe Hurtyová mi rozhodne chýba.

» Pokiaľ ide o podozrenie, ktoré vyslovujem v tejto knihe – že ľudské bytosti sú roboti, že sú stroje –, stojí za zmienku, že keď som bol chlapcom, tak ste v centre Indianapolisu alebo medzi návštevníkmi cirku-

su mohli bežne zazrieť ľudí, zväčša mužov, trpiacich posledným štádiom syfilisu, takzvanou motorickou ataxiou.

Títo ľudia boli skrz-naskrz prelezení drobnými mäsožravými vývrtkami, ktoré vidieť iba pod mikroskopom. Keď sa vývrtky prevŕtali mäsom medzi stavcami, chrbtice obetí sa zvarili dokopy. Syfilitici vyzerali nesmierne dôstojne – vzpriamení, s očami upretými pred seba.

Raz som jedného videl stáť na kraji chodníka na ro-hu Meridian Avenue a Washingtonovej ulice pod závesnými pouličnými hodinami, ktoré navrhol môj otec. Tomuto miestu sa medzi miestnymi hovorilo Križovatka Ameriky.

Syfilitik na Križovatke Ameriky úporne premýšľal, ako prinútiť nohy, aby zostúpili z obrubníka a preniesli ho na druhú stranu Washingtonovej ulice. Trochu sa triasol, akoby v ňom naprázdno bežal nejaký malý motor. Jeho problém spočíval v tomto: mozog, kde vznikali príkazy nohám, mu zaživa zožrali vývrtky. Drôty, ktoré mali príkazy prenášať, už neboli izolované, ale úplne prehlodané. Spínače po celej trase boli zvarené v polohe otvorené alebo zatvorené.

Muž vyzeral ako starec nad hrobom, hoci mohol mať sotva tridsať rokov. Strašne dlho rozmýšľal. Potom dva razy vykopol nohou ako zboristka.

V detstve mi celkom určite pripadal ako stroj.

» Taktiež často uvažujem o ľuďoch ako o veľkých gumených skúmavkách, v ktorých prebiehajú búrlivé chemické reakcie. Keď som bol malý, videl som veľa ľudí so strumou. Takisto Dwayne Hoover, obchodník s pontiacmi, ktorý je hrdinom tejto knihy. Tí nešťastní pozemšťania mali takú zdurenú štítnu žľazu, že vyzerali, akoby im z krku vyrastali tekvice.

Ukázalo sa, že na to, aby mohli žiť bežným životom, stačí denne skonzumovať menej ako milióntinu unce jódu.

Moja matka si zničila mozog chemikáliami, ktoré jej mali priniesť spánok.

Keď sa ma zmocní depresia, vezmem si pilulku a znovu sa rozveselím.

A tak ďalej.

Takže keď vytváram románovú postavu, je pre mňa veľkým pokušením povedať, že je taká, aká je, lebo má chybné vedenie, alebo že v ten konkrétny deň zjedla či nezjedla mikroskopické množstvá nejakých chemikálií.

» Čo si myslím o tejto svojej knihe? Je mi z nej nanič, ale mne je nanič zo všetkých mojich kníh. Môj priateľ Knox Burger raz povedal o istej ťažkopádnej knihe, že „... sa číta, akoby ju napísal Múdroslav Premúdry“. A práve ako on si pripadám, keď píšem to, na čo som zrejme naprogramovaný.

» Túto knihu som si daroval k päťdesiatinám. Cítim sa, ako keby som prekračoval hrebeň strechy – vyšiel som hore svahom.

Som naprogramovaný, aby som sa správal detinsky – aby som urážal „Hviezdami posiatu zástavu“, aby som fixkou čarbal obrázky nacistickej zástavy, rite a mnohých ďalších vecí. Aby som uviedol príklad zrelosti svojich ilustrácií tejto knihy, tu je moje stvárnenie riti:

» Myslím, že sa usilujem vymiesť si z hlavy všetko haraburdie, ktoré sa mi v nej nazhromaždilo – rite, zástavy, spodky. Áno – v tejto knižke je aj obrázok spodkov. Vyhadzujem aj postavy zo svojich predchádzajúcich kníh. Nemienim hrať ďalšie bábkové predstavenia.

Myslím, že sa usilujem mať zasa rovnako prázdnu hlavu, ako keď som sa pred päťdesiatimi rokmi narodil na tejto zničenej planéte.

Nazdávam sa, že by to mala urobiť väčšina bielych Američanov, a taktiež nebielych Američanov, ktorí tých bielych napodobňujú. Veci, ktoré mi do hlavy vložili iní, rozhodne k sebe dobre nepasujú, často sú zbytočné a hnusné, proporčne nejdú dokopy, proporčne nepristanú k životu, aký je naozaj mimo mojej hlavy.

Nemám v hlave ani štipku kultúry, ani trochu ľudskej harmónie. Nemôžem ďalej žiť bez kultúry.

» A tak je táto kniha chodníkom posiatym haraburdami, odpadkami, ktoré hádžem cez plece pri ceste časom späť k jedenástemu novembru tisícdeväťstodvadsaťdva.

Na svojej ceste do minulosti sa dostanem do čias, keď jedenásty november, zhodou okolností deň môjho narodenia, bol najsvätejší deň nazývaný Deň prímeria. Keď som bol malý chalan a keď bol Dwayne Hoover malý chalan, všetci ľudia všetkých národov, ktoré bojovali v prvej svetovej vojne, zmĺkli v jedenástej minúte jedenástej hodiny Dňa prímeria, ktorý bol jedenástym dňom jedenásteho mesiaca.

V tej minúte roku tisícdeväťstoosemnásť sa prestali milióny a milióny ľudí navzájom masakrovať. Rozprával som sa so starcami, ktorí sa v tej minúte nachádzali na bojiskách. Každý z nich mi svojím spôsobom povedal, že to náhle ticho bol hlas Boží. Ešte vždy medzi nami žije zopár mužov, ktorí pamätajú, ako jasne Boh prehovoril k ľudstvu.

» Zo Dňa prímeria sa stal Deň veteránov. Deň prímeria bol posvätný. Deň veteránov nie je.

A tak Deň veteránov hodím za hlavu. Deň prímeria si nechám. Nechcem zahadzovať posvätné veci.

Čo ďalšie je posvätné? Ach, napríklad Romeo a Júlia.

A všetka hudba.

Múdroslav Premúdry

1. kapitola

Toto je príbeh o stretnutí dvoch osamelých vychudnutých, pomerne starých belochov na planéte, ktorá rýchlo zomierala.

Jeden z nich bol autor vedecko-fantastickej literatúry Kilgore Trout. V tom čase ešte nič neznamenal a predpokladal, že má život za sebou. Mýlil sa. Po tomto stretnutí sa stal jedným z najmilovanejších a najváženejších ľudí v dejinách.

Muž, s ktorým sa stretol, bol obchodník s autami značky Pontiac menom Dwayne Hoover. Dwayne Hoover bol na pokraji šialenstva.

» Počúvajte:

Trout a Hoover boli občanmi Spojených štátov amerických, krajiny, ktorej sa vraví skrátene Amerika. Takto znela ich štátna hymna, ktorá bola čistým nezmyslom ako veľa vecí, čo mali brať vážne:

Ach, vrav, či zrieš vo svetle rannej zory

k čomu sme na súmraku upierali zrak,

s hrdosťou v srdci v najľútejšom boji,

či trepoce sa ešte stále na hradbách?

V červenej žiare rakiet, svišťaní divých striel,

celú noc hrdo viala za kanonády diel.

Ach, vrav, vlaje tá zástava posiata hviezdami

ešte vždy nad našou krajinou a nad nami?

» Vo vesmíre žil celý kvadrilión národov, ale iba štátna hymna národa, ku ktorému patrili Dwayne Hoover a Kilgore Trout, bola zlátanina prešpikovaná otáznikmi.

Takto vyzerala ich zástava:

V zákone ich národa, v zákone, aký o svojej zástave nemal nijaký iný národ, sa písalo: „Zástava sa neskloní pred nikým a pred ničím.“

Sklonenie zástavy bolo formou priateľského a úctivého pozdravu, ktorý pozostával zo sklonenia zástavy na tyči a jej opätovného vztýčenia.

» Motto národa Dwayna Hoovera a Kilgora Trouta, ktoré v jazyku, akým už nik nehovoril, znamenalo z mnohých jedno, znelo „de pluribus unum“.

Zástava, ktorá sa pred nikým neskloní, bola krásna vec a na hymne a prázdnom hesle by nezáležalo, keby nebolo tohto: mnohých občanov natoľko ignorovali, klamali a urážali, až sa nazdávali, že sa nachádzajú v nesprávnej krajine, možno dokonca na nesprávnej planéte, že sa stala nejaká strašná chyba. Možno by ich trochu utešilo, keby sa ich hymna a motto zmieňovali o čestnosti alebo bratstve, alebo nádeji, alebo šťastí, keby ich nejakým spôsobom prijali do spoločnosti a ponúkli im jej nehnuteľnosti.

Keď skúmali svoje papierové peniaze, aby tam našli nejaký kľúč k tomu, aká je ich krajina, objavili na nich, medzi iným barokovým brakom, obrázok zrezaného ihlanu so žiariacim okom na vrchole, ktorý vyzeral takto:

Dokonca ani prezident Spojených štátov nevedel, čo to znamená. Akoby tým krajina hovorila svojim občanom: „V nezmysle je sila.“

» Kopa nezmyslov bola nevinným dôsledkom hravosti zakladateľov národa, ku ktorému patrili Dwayne Hoover a Kilgore Trout. Zakladatelia boli aristokrati a chceli sa blysnúť svojím zbytočným vzdelaním, ktoré tvorilo štúdium hókusov-pókusov dávnych čias. Okrem toho boli fušerskí básnici.

Niektoré z tých nezmyslov však boli škodlivé, pretože zakrývali veľké zločiny. Napríklad učitelia detí v Spojených štátoch amerických opätovne písali na tabule tento dátum a žiadali od detí, aby si ho s pýchou a radosťou vryli do pamäti:

Učitelia hovorili deťom, že v tomto roku ľudia objavili ich svetadiel. V skutočnosti v roku 1492 žili na tomto svetadiele milióny ľudí plným a tvorivým životom. Bol to jednoducho rok, keď ich začali klamať, zbíjať a zabíjať morskí piráti.

A tu je ďalší príklad škodlivého nezmyslu, ktorý deti učili: že morskí piráti napokon vytvorili vládu, ktorá sa stala pochodňou slobody pre všetkých ľudí všade inde. A deti si mohli obzerať obrázky a sochy tejto údajne imaginárnej pochodne. Pripomínala horiaci kornútok zmrzliny. Vyzerala takto:

V skutočnosti morskí piráti, ktorí mali najväčšiu zásluhu na vytvorení novej vlády, vlastnili ľudských otrokov. Používali ľudské bytosti ako stroje a dokonca ešte aj po tom, čo otroctvo zrušili, pretože bolo strašne zahanbujúce, oni a ich potomkovia naďalej pokladali prosté ľudské bytosti za stroje.

» Morskí piráti boli bieli. Ľudia, ktorí už žili na kontinente, keď prišli piráti, mali farbu medi. Keď na svetadiele zaviedli otroctvo, otroci boli čierni.

Farba znamenala všetko.

» Takto došlo k tomu, že piráti si mohli vziať od všetkých to, čo sa im zachcelo: mali najlepšie lode na svete, boli podlejší než všetci ostatní a mali strelný prach, čo bola zmes dusičnanu draselného, dreveného uhlia a síry. Priblížili sa k tomuto na pohľad neškodnému prášku s ohňom a ten sa v okamihu zmenil na plyn. Plyn strašnou rýchlosťou vyrážal náboje z kovových rúr. Náboje ľahko prenikali mäsom a kosťami, a tak mohli piráti zničiť vedenie, mechy či potrubie tvrdohlavých ľudských bytostí, a to aj na veľmi veľkú vzdialenosť.

Hlavnou zbraňou morských pirátov však bola ich schopnosť ohromovať. Nik nechcel veriť, až kým už nebolo neskoro, akí sú bezcitní a nenásytní.

» Keď sa Dwayne Hoover a Kilgore Trout zoznámili, ich krajina bola nepochybne najbohatšia a najmocnejšia na celej planéte. Mala najviac potravín, minerálov a strojov a udržiavala ostatné krajiny v poslušnosti vyhrážkami, že na ne vystrelí veľké rakety alebo na ne z lietadla všeličo pozhadzuje.

Väčšina ostatných krajín nemala ani mäkké f. Mnohé dokonca už neboli ani obývateľné. Bolo v nich priveľa ľudí a primálo miesta. Predali všetko, čo za niečo stálo, a už v nich nebolo čo jesť, no ľudia napriek tomu stále trtkali.

Trtkaním sa robili deti.

» Mnohí ľudia na tejto spustošenej planéte boli komunisti. Podľa ich teórie by sa malo to, čo z tejto planéty ešte zostalo, viac-menej spravodlivo rozdeliť medzi všetkých ľudí, ktorí sa vôbec neprosili o to, aby sa narodili na spustošenej planéte. Medzitým prichádzali na svet stále ďalšie a ďalšie deti – kopali a vrieskali, dožadovali sa mlieka.

Na niektorých miestach sa ľudia dokonca pokúšali jesť blato alebo cmúľať štrk, zatiaľ čo sa pár krokov od nich rodili ďalšie deti.

A tak ďalej.

» Krajina Dwayna Hoovera a Kilgora Trouta, kde bol ešte vždy dostatok všetkého, nesúhlasila s komunizmom. Nemyslela si, že by sa pozemšťania, ktorí majú veľa, mali o svoj majetok deliť s ostatnými, pokiaľ to sami naozaj nechcú, a väčšina to nechcela.

Takže sa deliť nemuseli.

» Panoval názor, že v Amerike si má každý uchmatnúť, čo môže, a zubami-nechtami si to brániť. Niektorí Američania to vedeli robiť znamenite, takže boli rozprávkovo bohatí. Ostatní zase nemohli zohnať ani mäkké f.

Keď sa Dwayne Hoover zoznámil s Kilgorom Troutom, bol rozprávkovo bohatý. Presne tieto slová zašepkal istý muž svojmu priateľovi jedného rána, keď Dwayne prešiel okolo neho: „Rozprávkovo bohatý.“

A Kilgore Trout v tom čase vlastnil toto: mäkké f.

Kilgore Trout a Dwayne Hoover sa zoznámili v Dwaynovom rodnom meste Midland City v čase konania Festivalu umenia na jeseň roku 1972.

Ako sme už povedali, Dwayne bol obchodník s pontiacmi a zmocňovalo sa ho šialenstvo.

Začiatočné štádium Dwaynovho šialenstva pochopiteľne zapríčinili chemikálie. Telo Dwayna Hoovera produkovalo isté chemické látky, ktoré vyvádzali jeho myseľ z rovnováhy. Lenže Dwayne, tak ako všetci šialenci-začiatočníci, potreboval ešte nejaké zlé myšlienky, aby jeho bláznovstvo získalo tvar a smer.

Zlé chemikálie a zlé myšlienky boli jin a jang šialenstva. Jin a jang boli čínske symboly harmónie. Vyzerali takto:

Zlé myšlienky Dwaynovi doručil Kilgore Trout. Sám seba pokladal nielen za neškodného, ale aj za neviditeľného. Svet mu venoval tak málo pozornosti, že sa pokladal za mŕtveho.

Dúfal, že je mŕtvy.

Pri stretnutí s Dwaynom však pochopil, že je dosť živý, aby spriaznenej ľudskej bytosti poskytol myšlienky, ktoré ju premenia na netvora.

Toto je jadro zlých myšlienok, ktoré Trout nahovoril Dwaynovi: všetci na zemi sú roboti. Jedinou výnimkou je Dwayne Hoover.

Zo všetkých tvorov vo vesmíre iba Dwayne myslí, cíti, trápi sa, plánuje a podobne. Nik iný nevie, čo je to bolesť. Nik iný sa nemusí rozhodovať. Všetci ostatní sú plne automatizované stroje, ktorých účelom je stimulovať Dwayna. Dwayne je nový typ bytosti, ktorú testuje Stvoriteľ vesmíru.

Iba Dwayne Hoover má slobodnú vôľu.

» Trout neočakával, že mu niekto uverí. Zlé myšlienky vložil do vedecko-fantastického románu a tam ich Dwayne našiel. Kniha nebola adresovaná iba Dwaynovi. Keď ju Trout písal, nemal o Dwaynovej existencii ani potuchy. Bola adresovaná každému, kto ju náhodou otvoril. V podstate každému vravela: „Hej – vieš čo? Si jediná bytosť so slobodnou vôľou. Čo ty na to?“ A tak ďalej.

Bol to tour de force. Bol to jeu d’esprit.

Lenže pre Dwaynovu myseľ to bol jed.

» Troutom otriaslo, keď si uvedomil, že aj on môže vniesť do sveta zlo – v podobe zlých myšlienok. A keď Dwayna v zvieracej kazajke odviezli do blázinca, Trout fanaticky presadzoval teóriu o dôležitej úlohe myšlienok ako príčin a liečebných prostriedkov duševných chorôb.

Nik ho však nepočúval. Bol to špinavý starec kdesi v divočine, ktorý vykrikoval medzi stromami a kríkmi: „Myšlienky alebo ich nedostatok môžu vyvolať chorobu!“

» Kilgore Trout sa stal pionierom v oblasti duševného zdravia. Šíril svoje teórie pod pláštikom vedecko-fantastickej literatúry. Zomrel v roku 1981, takmer dvadsať rokov potom, čo jeho pričinením Dwayne Hoover tak veľmi ochorel.

Vtedy už ho uznávali ako veľkého umelca a vedca. Americká akadémia umenia a vied dala nad jeho popolom vztýčiť pomník. Na čelnej strane bol vytesaný citát z jeho posledného, dvesto deviateho románu, ktorý vo chvíli jeho smrti zostal nedokončený. Pamätník vyzeral takto:

2. kapitola

Dwayne bol vdovec. V noci žil sám v rozprávkovom dome na Fairchild Heights, v najluxusnejšej rezidenčnej štvrti v meste. Stavba každého domu tam vyšla najmenej na stotisíc dolárov. Každý dom stál aspoň na štvorakrovom pozemku.

Dwaynovým jediným nočným spoločníkom bol labradorský retriever menom Švihák. V dôsledku dávnej autonehody Švihák nemohol vrtieť chvostom, takže nemal ako dať ostatným psom najavo svoje priateľské úmysly. Stále sa musel púšťať do bitky. Uši mal dokmásané. Telo pokryté jazvami.

» Dwayne mal čiernu slúžku menom Lottie Davisová. Každý deň mu upratala dom. Uvarila a naservírovala mu večeru. Potom odišla domov. Jej predkovia boli otroci.

Lottie Davisová a Dwayne sa spolu veľmi nezhovárali, hoci sa mali veľmi radi. Dwayne si nechával väčšinu rozhovorov pre psa. Líhal si na zem, váľal sa po nej so Švihákom a vravieval veci ako: „Ty a ja, Švihák,“ a „Ako sa má môj starý kamoš?“ a tak ďalej.

A na tom sa nič nezmenilo, ani keď Dwaynovi začalo šibať, takže Lottie si nič nezvyčajné nevšimla.

» Kilgore Trout mal papagája menom Bill. Podobne ako Dwayne Hoover aj Trout bol celé noci sám, len so svojím domácim maznáčikom. Aj on sa s ním zhováral.

Ale zatiaľ čo Dwayne bľabotal svojmu labradorskému retrieverovi o láske, Trout sa posmešne škľabil a rozprával svojmu papagájovi o konci sveta.

„Už to príde,“ vravieval. „A je najvyšší čas.“

Podľa Troutovej teórie mala byť zemská atmosféra zanedlho nedýchateľná.

Trout predpokladal, že keď atmosféra začne byť jedovatá, Bill sa zvalí mŕtvy o niečo skôr ako Trout. Často si z neho pre to uťahoval. „Ako sa ti dýcha, Bill?“ vypytoval sa ho, alebo „Tuším ťa trápi emfyzém, Bill,“ alebo „Nikdy sme sa nezhovárali o tom, aký chceš mať pohreb, Bill. Dokonca si mi ani nepovedal, aké náboženstvo vyznávaš.“ A tak ďalej.

Vravieval Billovi, že ľudstvo si zasluhuje strašnú smrť, keď sa na takej pôvabnej planéte správa kruto a márnotratne. „Všetci sme Heliogabalovia, Bill,“ hovoril. To bolo meno rímskeho cisára, ktorý prikázal sochárovi vyrobiť dutú sochu býka v životnej veľkosti s dvierkami. Dvierka sa zvonku zamykali. Býk mal otvorenú papuľu. To bol jediný ďalší otvor do vonkajšieho sveta.

Heliogabalus dal cez dvierka vsadiť do býka ľudskú bytosť a dvere zamknúť. Všetky zvuky, ktoré ľudská bytosť v býkovi vydávala, vychádzali von býčou papuľou. Heliogabalus pozval na večierok hostí – bola tam kopa jedla, vína, krásnych žien a pekných mládencov – a prikázal sluhovi, aby zapálil triesky pod dobre vysušeným drevom – a to ležalo pod býkom.

» Trout sa vyznačoval ešte jednou vecou, ktorú by mohli niektorí ľudia pokladať za výstrednosť: zrkadlá nazýval výpustmi. Bavilo ho predstierať, že zrkadlá sú diery medzi dvoma svetmi.

Keď zazrel pri zrkadle nejaké dieťa, varovne mu pohrozil prstom a smrteľne vážne povedal: „Nepribližuj sa veľmi k tomu výpustu. Hádam nechceš skončiť v inom svete, či hej?“

Občas niekto v jeho prítomnosti poznamenal: „Prepáčte, musím si ísť otvoriť výpust.“ Tým chcel povedať, že mieni vypustiť zo svojho tela kvapalné odpady pomocou ventilu v dolnej časti brucha.

A Trout na to šibalsky odpovedal: „Tam, odkiaľ pochádzam, to znamená, že chcete ukradnúť zrkadlo.“

A tak ďalej.

Prirodzene, v čase Troutovej smrti všetci nazývali zrkadlá výpustmi. Takú vážnosť si získali jeho vtipy.

» V roku 1972 býval Trout v suterénnom byte v Cahoes v štáte New York. Živil sa ako montér vonkajších okien s hliníkovými rámami a sieťkami proti hmyzu. S obchodnou stránkou veci nemal nič spoločné, pretože nemal šmrnc. Šmrnc bol spôsob, ako ihneď získať sympatie a dôveru ľudí, bez ohľadu na to, čo mal šmrncovný človek za lubom.

» Dwayne Hoover mal kopu šmrncu na rozdávanie.

» Keď chcem, aj ja mám kopu šmrncu na rozdávanie.

» Veľa ľudí má kopu šmrncu na rozdávanie.

» Troutov zamestnávateľ ani kolegovia nemali potuchy, že je spisovateľ. Pravdupovediac, nijaký vážený nakladateľ o ňom jakživ nepočul, hoci skôr než stretol Dwayna, napísal už stosedemnásť románov a dvetisíc poviedok.

Nikdy si nerobil kópie svojich diel. K odoslaným rukopisom neprikladal obálky so spiatočnou adresou a známkou, aby sa mu bezpečne vrátili späť. Niekedy dokonca ani nenapísal spiatočnú adresu. Mená a adresy vydavateľov čerpal z časopisov zasvätených spisovateľskej práci, ktoré vášnivo čítal v čitárňach časopisov verejných knižníc. Tak sa dostal do styku s firmou Knižnica svetovej klasiky, ktorá v Los Angeles v Kalifornii vydávala tvrdú pornografiu. Používali jeho príbehy, v ktorých zvyčajne ani nevystupovali ženy, ako výplň kníh a časopisov s chlipnými fotografiami.

Nikdy mu neoznámili, kde alebo kedy mu niečo vydajú. A toto mu za to platili: mäkké f.

» Dokonca mu neposielali ani autorské výtlačky kníh a časopisov, v ktorých uverejňovali jeho diela, a tak si ich musel sám vyhľadávať v obchodoch s pornografiou. Názvy jeho diel často menili. Napríklad z Pangalaktického panáka zo slamy sa stala Milovníčka orálu.

Trouta však najväčšmi trápili ilustrácie, ktoré vyberali vydavatelia a ktoré nemali s jeho príbehmi nič spoločné. Napríklad napísal román o pozemšťanovi menom Delmore Skag, starom mládencovi, ktorý žil vo štvrti, kde všetci ostatní mali strašne veľa detí. Skag bol vedec a objavil spôsob, ako sa rozmnožiť v slepačej polievke. Odrezal si žiletkou živé bunky z dlane pravej ruky, zmiešal ich s polievkou a tú vystavil kozmickému žiareniu. Z buniek vznikli bábätká, ktoré boli vernou kópiou Delmora Skaga.

Čoskoro Delmore získaval niekoľko detí denne a pozýval susedov, aby sa s nimi podelil o svoju hrdosť a šťastie. Usporadúval hromadné krsty až sto detí naraz. Preslávil sa ako rodinne založený človek.

A tak ďalej.

» Skag dúfal, že prinúti svoju krajinu vydať zákony proti nadmerne veľkým rodinám, ale legislatíva a súdy odmietali riešiť problém priamo. Namiesto toho schválili prísne zákony, zakazujúce slobodným osobám vlastniť slepačiu polievku.

A tak ďalej.

Ilustrácie jeho kníh tvorili neostré fotografie niekoľkých belošiek fajčiacich vtáka tomu istému černochovi, ktorý mal bohvieprečo na hlave mexické sombrero.

V čase, keď Trout stretol Dwayna Hoovera, jeho najrozšírenejšou knihou bol Mor na kolesách. Vydavateľ nezmenil názov, ale jeho väčšiu časť a celé Troutovo meno prekryl krikľavou nálepkou, ktorá sľubovala:

Rozcapený bobor bola fotografia ženy bez spodných nohavičiek s nohami roztiahnutými tak naširoko, že jej bolo vidieť vchod vagíny. Výraz po prvý raz použili fotoreportéri, ktorí často videli ženám pod sukne pri nehodách alebo športových udalostiach, spod požiarnych rebríkov a podobne. Potrebovali kódové slovo, ktoré by mohli zakričať na kolegov novinárov, spriatelených policajtov, hasičov a podobne, aby im dali vedieť, čo môžu vidieť v prípade záujmu. To slovo znelo: „Bobor!“

Bobor bol v skutočnosti veľký hlodavec. Mal rád vodu, preto staval hrádze. Vyzeral takto:

Bobor, ktorý tak veľmi vzrušoval fotoreportérov, vyzeral takto:

Tadiaľ prichádzali na svet deti.

» Keď bol Dwayne malý chlapec, keď bol Kilgore Trout malý chlapec, keď som bol ja malý chlapec, a dokonca aj keď sa z nás stali muži v strednom a staršom veku, bolo povinnosťou polície a súdov dbať na to, aby zobrazenia takýchto obyčajných otvorov neprezerali a nepretriasali ľudia, ktorí sa nevenujú lekárskej praxi. Ktovieprečo padlo rozhodnutie, že tieto rozcapené bobry, ktoré boli desaťtisíckrát bežnejšie ako skutočné bobry, musia byť najstráženejším zákonom chráneným tajomstvom.

Takže okolo rozcapených bobrov sa rozpútalo hotové šialenstvo. Šialenstvo sa rozpútalo aj okolo mäkkého, nepevného kovu, prvku, ktorý z neznámeho dôvodu vyhlásili za najžiadanejší zo všetkých prvkov, a tým bolo zlato.

» Keď sme Dwayne, Trout a ja boli malí chlapci, šialenstvo okolo rozcapených bobrov sa prenieslo aj na spodné nohavičky. Dievčatá si ich stoj čo stoj schovávali a chlapci sa ich usilovali stoj čo stoj zazrieť.

Dámske nohavičky vyzerali takto:

Jednou z prvých vecí, čo sa Dwayne naučil v škole ako malý chlapec, bola riekanka, ktorú mal zakričať, keby na ihrisku náhodou zazrel dievčenské nohavičky. Naučili ju ho spolužiaci. Znela takto:

Vidím Anglicko,

vidím Francúzsko ako vždycky,

vidím dievčenské

nohavičky!

Keď Kilgore Trout v roku 1979 prijímal Nobelovu cenu za medicínu, povedal: „Niektorí ľudia tvrdia, že nijaký pokrok neexistuje. Priznám sa, že skutočnosť, že ľudské bytosti sú v súčasnosti jedinými živočíchmi na zemi, mi pripadá ako sporné víťazstvo. Tí z vás, ktorí poznajú moje dávnejšie publikované diela, pochopia, prečo som obzvlášť smútil, keď zomrel posledný bobor.

Keď som bol chlapec, žili s nami na tejto planéte dve príšery a dnes oslavujem ich vyhynutie. Boli rozhodnuté, že nás zabijú, alebo prinajmenšom zbavia zmyslu náš život. Skoro sa im to podarilo. Boli to krutí protivníci, na rozdiel od mojich malých priateľov bobrov. Boli to levy? Nie. Tigre? Nie. Levy a tigre väčšinu času driemu. Príšery, ktoré mám na mysli, nikdy nedriemali. Obývali naše hlavy. Bola to neovládateľná túžba po zlate a, Boh nám pomáhaj, po záblesku dievčenských nohavičiek.

Ďakujem týmto žiadostivostiam, že boli také smiešne, lebo nás naučili, že ľudská bytosť je schopná uveriť čomukoľvek a držať sa vášnivo svojej viery – akejkoľvek viery.

Preto dnes môžeme vybudovať nesebeckú spoločnosť – tak, že sa budeme oddávať nesebeckosti s rovnakou vášnivosťou, s akou sme sa kedysi oddávali zlatu a nohavičkám.“

Odmlčal sa a potom odrecitoval s posmešnou pochmúrnosťou začiatok básničky, ktorú sa naučil vykrikovať na Bermudách ako malý chlapec. Básnička bola o to pikantnejšia, že sa v nej spomínali dva národy, ktoré ako také už neexistovali. „Vidím Anglicko,“ povedal. „Vidím Francúzsko...“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Úvod

1. - 9.

1. kapitola

2. kapitola

10. - 19.

20. - 24.