Ukážka z elektronickej knihy

Vydal Slovenský spisovateľ, a. s.

Vajnorská 128, 832 92 Bratislava 3

E-mail: slovenskyspisovatel@slovenskyspisovatel.sk

www.slovenskyspisovatel.sk

Zodpovedná redaktorka Viera Hrčková

Tlač Kasico, a. s., Bratislava

Táto kniha je fikcia. Mená, postavy, miesta a udalosti sú výsledkom autorovej fantázie alebo sú použité iba fiktívne. Akákoľvek podobnosť so skutočnými udalosťami, miestami alebo osobami, živými či mŕtvymi, je náhodná.

© Jano Hargaš 2010

Cover Design © Peter Brunovský 2010

Slovak Edition © Slovenský spisovateľ, Ltd, 2010

ISBN 978-80-220-1568-4

VENUJEM MAMINE

1| PONUKA, KTORÁ SA NEODMIETA

Bratislava

Štrnásťročný Peter Novák kráčal po chodníku netušiac, či ide správnym smerom. Na škaredej ulici sa ozývalo vrndžanie áut uháňajúcich popri ňom. Odrazu zdvihol zrak a rozhliadal sa. Snažil sa zistiť, aký je to zvuk, čo prehlušil všetky ostatné. Oproti nemu sa rútilo tmavé auto. Nechápal, prečo je zvuk motora tohto auta iný. Nebolo ničím výnimočné. Lenže čím bolo bližšie, tým väčšiu pozornosť mu Peter venoval. Nemohol naň prestať pozerať. Okolo neho preleteli desiatky podobných, no on sledoval iba toto.

Keď prechádzalo popri ňom, všetky zmysly sa mu zalarmovali. Zaškrípali brzdy. Auto zastalo asi desať metrov za ním. Peťo naň zízal ako teľa na nové vráta.

Zadné dvere sa otvorili a z čierneho BMW vyšiel vysoký, veľmi tučný chlap. Rozbehol sa k Petrovi, ktorý naňho zdesene zízal. Obor ho chytil za bundu a s ľahkosťou zdvihol do vzduchu. Auto medzitým zacúvalo k nim. Tučný chlapisko hodil Petra do otvorených dverí a nastúpil za ním.

Chlapec sa pokúšal brániť. Odpoveďou bol silný úder päsťou do spánku. V hlave mu vytryskol gejzír plný hviezdičiek a strašnej bolesti. Cítil, ako auto zrýchľuje.

Zviazali mu ruky a vtlačili na podlahu. Obor mu veľkou nohou stúpil na líce a držal. S Petrom sa všetko naokolo krútilo. Kým sa spamätal, tupo sledoval domy a stromy ubiehajúce pred čelným sklom, ktorého kúsok videl.

Zúfalo sa usiloval pohnúť a vyslobodiť. Nešlo to. Ozval sa neznámy hlas a vzápätí dostal k nosu handru napáchnutú voľačím nepríjemne omamným. Nechcel to dýchať, no aj tak to cítil. Ešte rýchlejšie sa všetko naokolo rozkrútilo, až celkom zmizlo. Peter nič nepočul, nevidel, nevnímal.

PRED ROKOM

Las Vegas, Nevada

„Pódium je len tvoje!" sarkasticky zreval prevádzkovateľ divadla pre dospelých. Krásna dievčina s orieškovými vlasmi, belasými očami a dlhočiznými nohami naňho s hnusom fľochla a vybehla do svetla farebných reflektorov.

Tak, ako to robila každý večer, s dráždivou elegantnosťou kráčala po nablýskanom javisku. Niekoľko ráz si žiadostivo oblizla pery a potom, na prvé tóny primitívnej hudby, veľmi pomaly spustila ruky s karmínovočervenými umelými nechtami k odhaleným podväzkom. Striptíz sa začal a desiatky mužov skrytých v tme to ocenilo búrlivým potleskom.

Začínalo sa brieždiť. Dominika vychádzala zo zadného vchodu baru s plastovým pohárikom plným kapučína z automatu. Schádzala po schodoch, celkom zaujatá horúcim nápojom. Vôbec si nevšimla chlapa stojaceho pod schodiskom. Stál ako prikovaný a ani mu na um nezišlo uhnúť unavenej tanečnici. Vletela doňho ako lopta do bránky. Horúci nápoj sa chlapovi s krátkymi vlasmi a výrazne ostrými črtami rozlial po bielej košeli, no namiesto toho, aby zrúkol od bolesti, chytil Dominiku za ruku. Inštinktívne vykríkla meno klubového vyhadzovača.

Neznámy cudzinec ju hneď pustil, akoby ho popálil výkrik, a nie horúci nápoj.

„Ja... prepáčte!" snažil sa ju upokojiť. Ona však neprestávala vykrikovať. Dvere nad schodmi sa otvorili a vybehol z nich ochrankár. Priskočil k cudzincovi a bez váhania mu jednu strelil. Cudzinec sa takmer nepohol. Chytil ochrankárovi ruku a rutinérskym pohybom mu nasadil kravatu. Ochrankár sa hádzal ako besný pes a obaja sa zvalili na zem. Pri ochkajúcej kope tiel stála vydesená Dominika.

„Stop! Prestaňte!" revala na nich. Cudzinec vzápätí znehybnel, postavil sa a, nevšímajúc si svojho súpera, prekvapene pozrel na Dominiku.

„Vy ste Slovenka?"

„Čo som? Prosím?"

„Veď ste kričali po slovensky, ste Slovenka?"

„Kričala som... Och," zahanbila sa, „to som si neuvedomila."

„Nemáte sa za čo hanbiť... Slovensko je krásna krajina," povedal cudzinec, ignorujúc chlapa, s ktorým sa pred chvíľou bil.

„Čo to má znamenať? Mám zavolať políciu?" spýtal sa po anglicky udychčaný ochrankár, ktorý na oboch zmätene pozeral, sotva tušiac, akou rečou sa zhovárajú.

„Nie," povedala Dominika a pozrela cudzincovi do očí, „... ja ho poznám."

„Tak načo si ma volala?!" zreval ochrankár.

„Prepáč."

Ochrankár namrzene prešiel okolo nich, stískajúc si hrdlo.

„Ťa môžem osrať," zamrmlal vo svojom jazyku a zabuchol dvere.

Po chvíli ticha a vyhýbavých pohľadov sa ujal slova cudzinec: „Ja... ďakujem veľmi pekne... naozaj ma mrzí... čo sa stalo. Ja som len chcel povedať..." naprázdno preglgol, „že ste naozaj skvele tancovali, ale..." Tu sa zasekol a nemohol ďalej.

Dominika naňho uprela pohľad a na tvári sa jej zjavil povýšenecký výraz. „Aha, chápem," povedala, „tak... ja už musím ísť, príďte aj nabudúce," a vykročila na svetielkujúcu ulicu. Po pár krokoch ju chlap dobehol a chytil za rameno.

„Hej! Tentoraz už nebudem dobrá!" skríkla varovne. Opäť ju rýchlo pustil a zatváril sa napoly vystrašene, napoly smutne.

„Ja... Ja som naozaj... Do takýchto barov nechodím moc často... Teda..." zastal, akoby nahnevaný sám na seba, a začal znova. „Normálne takto nekokcem... Ale keď som vás tu uvidel..." Mimovoľne sa chytil za miesto, kam mu pred chvíľou pristál obsah pohárika.

Dominika naňho znova pozrela. Mal veľké, zvedavé, priam detské oči. Vysoký, svalnatý. Dobre oblečený, kravata, oblek, blyštiace sa topánky.

V Las Vegas sa každý deň premleli tisíce podobných chlapov. Málokto však vedel po slovensky a málokto vyzeral tak... dôveryhodne.

„Nechcete zájsť na kávu?" spýtala sa. Vlastne môže byť rada, že nežiada náhradu. Okrem toho, deň sa aj tak nemôže vyvíjať horšie. A tú kávu naozaj potrebuje...

Cudzinec sa zatváril ako najšťastnejšie dieťa pod slnkom a súhlasil.

„Ale ak sa o niečo pokúsite, budem kričať!"

„Och, to určite nie," dodal s úsmevom.

*** Slovensko sa o tomto čase prebúdzalo do ďalšieho horúceho jesenného dňa. V ten rok po celej Európe ešte v októbri priemerná denná teplota prevyšovala dvadsaťpäť stupňov Celzia. Noci a rána však už boli studené, a preto si každý do práce obliekol bundičku či svetrík, aby si ich popoludní vyzliekol. Babie leto sa predĺžilo na tri mesiace. Pavučiny lietali kade-tade, oberači hrozna a iného neskorého ovocia skákali od radosti nad bohatou úrodou. V meste s veľkosťou Bratislavy bolo radosti pomenej. No i tak si každý obyvateľ aspoň na chvíľku užil pomaly žltnúcich listov v niektorom z bratislavských parkov. Cez jeden z nich práve prechádzala Dominikina sestra Michaela. Cieľom tejto dvadsaťšesťročnej dievčiny, plavovlasej, vysokej meter šesťdesiat a veľmi energickej, bola malá kaviarnička pod Michalskou bránou. Cesta k nej však bola ešte dlhá, a preto sa rozhodla ísť električkou.

Množstvo uponáhľaných a sotva oddýchnutých Bratislavčanov sa už vtedy ledva zmestilo do vozidiel hromadnej dopravy. Tá sa zas len tak-tak vtesnala do priúzkych uličiek pre toľké, väčšinou poloprázdne autá, preplnené autobusy a ešte preplnenejšie chodníky.

Po niekoľkých vydýchaných a smradľavých minútach Miša vyšla von, užívajúc si voňavý jesenný vzduch. Tak ako vždy v stredu pred obedom ju priateľ čakal v ich obľúbenej kaviarni.

Vošla dnu a zamierila k tridsiatnikovi s plešivejúcou hnedou hrivou. Volal sa Kamil Nemec.

Miša mu dala pusu a sadla si oproti nemu. Ani jednému sa nechcelo rozprávať. Kamil sa sprvu usmial, no keď zbadal výraz svojej priateľky, radšej bez slova miešal dávno rozmiešaný cukor v káve.

„Dominika sa ti neozvala?" prehovoril asi po piatich minútach, keď sa mu káva znova napenila.

„Nie," povedala po dlhšej prestávke. „Päťkrát som jej volala, nechávala odkazy, no vôbec nereaguje... akoby na nás chcela zabudnúť."

„To istotne nie. Stavím sa, že má len kopu roboty a nestíha. Určite ti o chvíľu zavolá." Kamil sa jej usiloval zlepšiť náladu. Bolo jasné, že to nerobí prvý raz.

„Dúfam," zamyslene odpovedala Miša. „Lenže... hneď ako..."

„Ozve sa a nie je to tvoja vina," prerušil ju Kamil dúfajúc, že zabráni ďalším nezmyselným úvahám. Miša pomaly sklonila chudú tvár s krásnymi veľkými zelenými očami. Kamil svoj prístup po chvíli oľutoval, a tak jej zopakoval to, čo opakoval každý deň už niekoľko mesiacov:

„Je to jej problém... to ona sa rozhodla vykašľať na vás. Nemôžeš za to, že je doma studeno. Máš sa starať o tých dvoch a rodičov nechať tak... Ak sa im do toho budeš miešať..."

„Ja viem... odnesiem si to ja."

„Veď práve! Ešte raz opakujem... je to jej problém. Ona si myslí, že nejaký Američan má záujem o herečku z východného bloku... Uvidíš, keď príde k rozumu, vráti sa so stiahnutým chvostom."

„Len aby," vyhlásila Miša, keď dopila espresso.

„Vráti."

Rovnako ako sto ráz predtým, aj teraz sa Kamilovi podarilo Mišu aspoň trochu uchlácholiť. Keď sa každý vybral inam, zdala sa v lepšej nálade. Aspoň ona...

PRED NIEKOĽKÝMI MESIACMI

Londýn, Anglicko

Bola chladná noc a v hoteli na okraji Londýna sa hádal manželský pár.

„A ty si myslíš, že to tak malo byť?! Že som to tak chcel?! Dostal som úlohu a mal som ju splniť! Lenže až potom som si uvedomil, ako..."

„Buď ticho!" zvreskla žena hystericky, „už si to stokrát zopakoval, ale aj tak ti neverím! Celé to bola jedna veľká lož, klamstvo! Vypadni odtiaľto!" kričala s plačom.

„Nevypadnem, pokým sa neupokojíš a nezačneš robiť, čo treba!"

„Ako sa môžem upokojiť? Robiť, čo treba?! Ty hnusný, podlý klamár!" vrieskala žena, „nikdy ma k tomu nedonútiš, nenávidím vás všetkých!"

„Prestaň hovoriť niečo také, ako vôbec môžeš?! Vieš, čo som zažil..."

„No čo si zažil?" skočila mu do reči, „klamal ťa azda niekto, koho miluješ?... Nesnaž sa tváriť, akoby ti ubližovali! Si obyčajný hajzel! Vypadni!"

„Nevypadnem!" skríkol muž a prvý raz vyzeral naozaj zúrivo. Manželka sa zatvárila vydesene. Vpíjala sa mu do očí, akoby ich len teraz uvidela.

„Tak odídem ja!" S plačom vybehla z miestnosti, vlasy za ňou viali. Tresla dverami a bolo počuť, ako beží preč.

Rozmýšľal, videl ten strach a vedel, že je koniec. Lenže ako? Ako môže byť koniec? Veď ju miluje! Nie, nijaký koniec. Musí jej všetko vysvetliť... od začiatku. Zhlboka sa nadýchol, schmatol bundu a rýchlo opustil miestnosť.

Keď vyšiel pred hotel, poobzeral sa. Po žene ani stopy. Rozbehol sa rovno za nosom, dúfajúc, že tak urobila aj ona. Dobehol na koniec ulice a zbadal ju. Rýchlym krokom smerovala k ďalšej ulici. Počul vzlyky.

Vydýchol si, usmial sa, no iba na chvíľu. Na prvý pohľad boli na krátkej ulici sami. Spomedzi dvoch domov sa však vynorilo niekoľko tmavých postáv. Zhrozený videl, ako pribehli k nej a vtlačili ju do jedného z áut stojacich pri domoch. Kým sa spamätal, auto vyštartovalo. Od zúfalstva vykríkol.

NEDÁVNA MINULOSŤ

„Nebojte sa! Po zásielku príde mladé mäsko," povedal zachrípnutý hlas v telefóne a Saša zacítil úškrn, „poznáte svoju úlohu, preberiete peniaze a zmiznete," dokončil hlas.

„Čo myslíte tým mladým mäskom?" spýtal sa Saša, aj keď tušil odpoveď.

„To spoznáte, hlavne sa držte mojich pokynov a všetko bude v poriadku... Tak ako doteraz..."

„Ale..." Zo slúchadla sa už ozývalo len zvyčajné pípanie. Chlap na druhom konci zložil. Sviniar špinavý, veď on to oľutuje, pomyslel si Saša.

Telefón položil na vidlicu a vytiahol kartu. Pomalým krokom vykročil popri ceste a zmizol v dave náhliacom sa do práce.

*** Svetlo lampy na ulici pred nízkym domom v meste blízko Bratislavy bolo jedným z mála svetiel, ktoré o pol siedmej ráno zastupovali neprítomné slnko. Vzhľadom na to, že bolo dvadsiateho druhého decembra, hustá tma nikomu nepripadala čudná. V niekoľkých miestnostiach podlhovastého domu sa už svietilo, no v izbe na prvom poschodí, kde sa ozýval nepríjemný zvuk budíka, bola tma.

„Bodaj by ťa roztrhlo, ty hnusná, špinavá, odporná vec!" mrmlal si chlapec zababušený v teplých perinách.

Takmer pätnásťročný mládenec menom Peter Novák mal dlhšie bledohnedé vlasy, ktoré boli za normálnych okolností sčesané po bokoch hlavy s cestičkou uprostred. Jeho jemné črty zvýraznené úzkou bradou a jasnozelenými očami sa celkom hodili k chudej, vyhúknutej postave. Mal tri sestry - najstaršiu Michaelu, Dominiku a najmladšiu, iba deväťročnú Emu.

Peter prestal mrmlať a odkopal zo seba periny. Pretrel si oči a rozmýšľal, prečo každý večer nastavuje budík a kladie ho z dosahu svojich ospalých rúk.

Budík vyzváňal čoraz silnejšie, a tak strapatému chlapcovi nezostalo nič iné, než sa postaviť, prejsť cez izbu a vypnúť ho. Keď vstal, dobreže sa nepotkol o tenisky pohodené pri posteli. Ťarbavo obišiel stoličku obhádzanú šatstvom, až dorazil ku stolu, kde drnčal tento odporný rušič snov. Surovo ho zaklapol, zvrtol sa na päte a po niekoľkých krokoch sa zvalil do vyhriatej postele.

Vedel, že už aj tak nezaspí, a preto asi o desať minút odprevádzal svoju telesnú schránku do jedálne. Sadol si k prestretému stolu a mama mu s elegantnosťou raneného byvola položila na stôl krupicovú kašu. Peťo chvíľu váhal, ale napokon ho premohol hlad a pustil sa do nej. Keď ju naberal lyžičkou, premýšľal, či je kašu on, alebo kaša jeho...

Bez väčšej ujmy dojedol a oduševnene poďakoval. Bolo totiž zvykom, že sa mame ďakuje za všetko, aj keď to nebolo práve vydarené. Rýchlo vybehol po šestnástich schodoch do svojej izby. Bleskovo si nahádzal zošity a knihy do tašky, vybral oblečenie zo skrine a sadol si na posteľ.

Vtom vošla mama. Vyzerala veľmi rozrušená, viac než zvyčajne. Spýtala sa ho, či si všetko zbalil, či chce naozaj ísť do školy v tom otrasnom tričku od Miše, či má ospravedlnenku, či vie, kedy má odísť zo školy, kam má ísť a... A ustavične to opakovala. Usilovala sa mu nanútiť otrasný sveter, čo mu uplietla babka. Peter namietal, ale asi nie dosť presvedčivo. Ako sa obliekal, mama sledovala jeho nemotorné pohyby a znova opakovala, čo má robiť, keď predloží ospravedlnenku a vyberie sa na letisko. Ako si kúpi lístok na autobus, na ktorej zastávke vystúpi a kedy príde sestrino lietadlo. Keď dokončila, vbehla do kúpeľne a zobrala hrebeň s pohárom vody, lebo jej syn nemôže vyzerať ako metla.

Peter, pekne učesaný a trochu nervózny, sedel vo veľkom Chrysleri pristavenom pred domom a čakal, kým nasadne tatko a odvezie ho do školy. Po chvíli do auta nasadla aj najmladšia sestra Ema.

Len čo sa usadila, vyzvala brata na prstovú vojnu. Peter jej rád vyhovel. Otočený chrbtom k predným sedadlám, nezačul, že do auta nastúpil aj šofér. Preto sa riadne vystrašil, keď motor naštartoval. Rýchlo pozrel dopredu, kde krútil volantom tatko. Za túto nepozornosť zaplatil. Ema mu totiž chytila palec a vyhrala.

Zvyšok cesty počúval jej oslavné chorály, aj keď ju celý čas presviedčal, aby sa zahrali znovu. Dievčatko sa zaťalo a nechcelo sa vzdať jasného víťazstva.

Peter mal štrnásť a trištvrte roka, nebol však tým pravým pubertiakom. Vlastne sa zdalo, že si z koláča menom puberta odhryzol iba toľko, aby začal prudko rásť. Možno to spôsobila mladšia sestra Ema, ktorú veľmi ľúbil a trávil s ňou všetok voľný čas.

Azda vďaka tomu si nestačil všimnúť, že pre rovesníkov sú mladší súrodenci otrava, blbosť, adoptovaní, či prípadne dementní.

Možno bola jeho detskosť spôsobená nadmernou starostlivosťou matky. Nielenže ho nepúšťala von s chalanmi z mesta, nielenže ho ustavične obskakovala a dávala naňho pozor, navyše ho poslala na gymnázium do Bratislavy, len aby poňho musel tatko každý deň hneď po škole prísť. A tak sa stalo, že chlapec nikdy nevkročil do hromadnej dopravy, nikdy nevidel z Bratislavy viac než cestu do Senca a v škole nemal veľa kamarátov. Ba mama ho nepúšťala ani na školské výlety a na branné cvičenia mal ako jediný z triedy ospravedlnenku.

V ten deň však na jeho veľké šťastie spravila výnimku. Konečne sa dala presvedčiť, že jej jediný syn nemá päť rokov. Pustila ho zo školy samého, bez odvozu, a dokonca ho poslala čakať sestru na letisko mestskou dopravou. Veru, dvadsiaty druhý december bol pre Petra veľký deň. Konečne mohol celej rodine dokázať, že nie je až taký nešikovný, je schopný byť sám mimo domu, nerozbije si hlavu, nepadne do priekopy ani sa nestratí. Všetkým dokáže, že mu už pod zadkom nemusia držať paplón, keby sa, chudáčik, nebodaj potkol.

Najprv však musí napísať polročnú písomku a dostať sa zo školy.

*** Michaela Nováková, Petrova, Emina a Dominikina sestra, stála v rade na jednom z londýnskych letísk. Tak ako cestou do USA, aj teraz strávila niekoľko dní v britskej metropole. Mala sa stretnúť s kamarátkou z výšky, no nepodarilo sa jej to. Bývalá spolužiačka nedvíhala telefón a ani sama sa neozývala. Miša vedela, aký vie byť jej manžel žiarlivý, no zakázať jej telefonovať... Kamarátka sa s manželom často hádala. Sľúbili si rozvod, hádzali po sebe taniere, nadávali si, ale vždy sa po čase udobrili. Nefalšované medzinárodné manželstvo. Odpustiť chlapovi bitku si však nevedela predstaviť. Bála sa, že tentoraz to zašlo priďaleko.

Lenže čo mohla robiť? Nemohla sa do toho ustavične miešať.

Nezostávalo jej nič iné, iba prejsť Londýn celkom sama.

Už sa nevedela dočkať, keď súrodencom poukazuje fotky, porozpráva im nové zážitky a rozdá darčeky spoza veľkej mláky.

V rade zostávala už len ona a akýsi ozrutný chlap v čiernom kabáte. Letuška mu uštedrila prekvapivo milý úsmev a poslala ho ďalej. Keď prišla na rad Miša, usmiala sa na letušku a podala jej svoje papiere a batožinu. Letuška na ňu pohŕdavo pozrela a voľačo zamrmlala kolegovi.

„Aj tebe pekný deň," vyslovila Miša v rodnej reči. „Ty tupá hus," dodala nahnevane.

*** Ako sa vliekli v rannej špičke smerom do stredu Bratislavy, Peťo rozmýšľal o sestre Miške a o tom, ako ju pôjde čakať na letisko. Keďže tatko nemal čas a mama piekla vianočné koláče, musel ísť sám. Nebude to také hrozné, myslel si. Pôjde tam síce mestskou dopravou, zato ako prvý dostane vianočný darček od sestry z Ameriky. Zbožňoval jej darčeky. Ona jediná vedela, kto čo chce a čomu sa najväčšmi poteší.

Mohutné americké auto čakalo, kým sa dlhá kolóna konečne pohne. V ten deň, posledný deň pred zimnými prázdninami, bola posledná šanca napísať písomku z matematiky, skôr než mu mamine dobroty a Miškine darčeky odfúknu rovnice z hlavy. Petrovi spolužiaci sa celý týždeň triasli a cítili ukrivdení, no jemu to až tak neprekážalo. Naopak, bol rád, že im učiteľ dal písomku dnes. Matematiku sa vždy vedel naučiť a rozhodne sa mu nechcelo učiť pod vianočným stromčekom.

Dorazili ku škole tri minúty pred zvonením a Peťo sa dostavil do triedy tesne pred učiteľom.

Sadol do lavice, usmial sa na susedku a chytro si vybalil veci.

„Máte na to štyridsať minút, začnite, prosím," povedal prísny matematikár namiesto pozdravu. V miestnosti sa ozval šuchot papierov a písacích pomôcok.

Ubehla takmer polovica času, keď Peter prvý raz zdvihol hlavu. Všetci usilovne pracovali a zbežným pohľadom usúdil, že niektorým nebude časový limit stačiť. On už bol takmer hotový, takže si mohol dovoliť krátku prestávku. Problém bol v tom, že na drevenej stoličke a v škaredej, strohej miestnosti nebolo ako oddychovať. Ešte aj z okna sa nedalo vidieť nič okrem vyblednutej oblohy a pahýľov vysokého stromu. Nazrel teda znova do písomky a dorátal príklady.

Skončil desať minút pred zvonením. Postavil sa a, ignorujúc nahnevané a závistlivé pohľady, podišiel ku katedre.

Ako vždy, bol so sebou spokojný a jemný úsmev na matematikárovej vráskavej tvári prezradil, že aj on je spokojný.

„Všetko hotové?" spýtal sa chrapľavým hlasom učiteľ Kollár.

„Všetko, pán učiteľ," jasne, pomaly a predovšetkým dôležito odpovedal Peter.

„V poriadku, sadnite si a venujte sa príprave na ďalšie predmety," odvetil učiteľ chladne.

„Áno, pán učiteľ," zaznela odpoveď.

Peťo sa usadil k oknu, vybalil si slovenčinu, no neučil sa. Namiesto toho pozeral na mesto za sklenou tabuľou. Nebolo tam nič zaujímavé, no lúče ospanlivého ranného slnka boli oveľa príjemnejšie než vyblednuté a nepekné zariadenie triedy. Rozmýšľal, ako ďaleko je ešte Miška od Slovenska a čo mu asi prinesie.

Zazvonilo. Všetci sa postavili a odovzdali písomky.

Ďalšia hodina bola slovenčina. Peter sa so svorkou spolužiakov vydal do triedy na druhom poschodí. Vedel, že učiteľka slovenčiny nebude protestovať proti voľnej zábave. Bola prísna, no tých tisíc rokov, čo pracovala s deťmi, ju naučilo, že prázdniny sú príliš veľkým lákadlom a nikto nebude vládať obsedieť. Navyše, tak mala v rukách silnú zbraň, ktorú mohla použiť v januári. Pred prázdninami predsa dostali voľno, prečo by mali mať voľno po nich.

Peter si vybral z tašky sveter a pekne si ustlal. Bol z prípravy na matiku nevyspatý. Mal na ňu talent, no bez trénovania by jednotku nedostal.

Chvíľu sa pokúšal zaspať. Spolužiaci však boli prihluční. Namrzene zdvihol hlavu zo svetra a poobzeral sa po triede. Dvaja spolužiaci si hádzali lietadielko ponad hlavy niekoľkých pobavených divákov. Zopár triednych krásavíc sedelo v laviciach blízko seba a zanietene o niečom alebo niekom diskutovalo. Väčšina sa však zhromaždila v zadnej časti triedy a užasnuto sledovala chlapca, ktorý mal ako prvý v triede mobil. Pravdaže, nikomu ho nepožičal, no v jednom kuse bľabotal o jeho úžasných vlastnostiach. Petrom prebehla závisť. Ani nie pre mobil, ten mal dostať na Vianoce, iba si predstavoval, aké by to bolo, keby aj pri jeho lavici stála polovica triedy.

Odvrátil zrak od híkajúcej a ochkajúcej tlupy fanúšikov elektroniky. Mobil v deväťdesiatych rokoch nebol bežná vec, najmä na Slovensku.

Väčšmi ho zaujímali baby. Keď si všimol, že jedna naňho úkosom hľadí, až ho pichlo pri srdci. Peter túto slečnu pozoroval každý deň. Samozrejme, len z väčšej vzdialenosti a potajomky.

Keď naňho pozrela a jemne sa uškrnula, ovládlo ho niekoľko pocitov naraz. Z ničoho nič cítil zvieranie žalúdka, rozpaky a zároveň veľkú radosť. Chcel urobiť niečo vtipné, zaujímavé, či dokonca hrdinské. No keďže mu nič nezišlo na um, nasprostasto sa usmial. Veľmi podobný, aj keď o niečo menej výrazný nápor citov a myšlienok ním prebehol o sekundu neskôr, keď sa dievča usmialo krajšie než predtým. Peter nevedel pochopiť, ako je možné, že sa naňho usmieva. Žeby to súviselo s tým pleteným pulóvrom, čo má na sebe?

Myšlienky mu prerušilo klopanie na dvere. Dievča sa zvrtlo a upriamilo pozornosť na zástupkyňu, ktorá práve vošla.

„Nevstávajte," zavelila zvučným hlasom. Študenti si vymenili prekvapené pohľady a zmeraveli. Bolo počuť, ako na zem dopadlo lietadielko.

Zástupkyňa podišla ku katedre a niečo zašepkala slovenčinárke. Tá sa zatvárila trochu pobúrene a nahlas zasyčala: „Zase?" Zástupkyňa len prikývla a nedbanlivo mykla plecami. Zvrtla sa na podpätku a vyštartovala von z triedy.

„Peter Novák, poďte sem!" prefajčeným hlasom zachrapčala vyschnutá učiteľka. Ani len nedýchal, keď k nej kráčal. Vedela byť veľmi nepríjemná.

Slovenčinárka sa k nemu naklonila, no škodoradostne hovorila tak, aby to počula celá trieda: „Povedzte svojej milovanej matke, nech prestane vyvolávať do školy pre hlúposti! Ešte raz sem bude volať pre vašu spodnú bielizeň a budeme vás musieť preradiť do špeciálnej triedy!"

Peťo si zrazu uvedomil, že stojí pred katedrou celkom nahý. Všetci sa mu smejú a zástupkyňa so stovkami deciek nazerajú cez okná...

Zatriasol hlavou, aby sa zbavil tej strašnej predstavy. Pristúpil k učiteľke slovenčiny, tá sa k nemu naklonila, no vzhľadom na to, že nikdy nešepkala, všetci ju počuli.

„Peter, mám vám pripomenúť, že na ďalšej vyučovacej hodine máte predložiť ospravedlnenku a odísť na letisko čakať svoju sestru. A ak ste náhodou na niečo zabudli, môžete využiť telefón u zástupkyne riaditeľa..." Triedou preletela vlna tichého chichotu.

„Peter, ja viem, že to má vaša matka ťažké, no myslím, že by sa o vás nemusela toľko strachovať. Nechápem, prečo sa tak nestará o Emu," dodala a pozrela mu priamo do očí, akoby hodnotila, či je normálny. Tento pohľad v spolužiakoch vyvolal ďalšiu vlnu smiechu.

Zazvonilo. Peter sa bez slova otočil a rýchlo zamieril k lavici, kde mal tašku a pulóver. Bol si istý, že aj keby zabudol vlastné meno, mame by nezavolal. Keď kráčal uličkou medzi lavicami, hlavu sklonil k zemi. Stačilo mu, ako sa spolužiaci smiali. Až keď si balil veci, hodil očkom na dievčinu, ktorá mu venovala úsmev. Tiež sa naňho pozrela, no keď zbadala, že na ňu hľadí, zachichotala sa a chytro niečo zašepkala ostatným dievčatám.

O hodinu predstúpil pred učiteľku chémie s ospravedlnenkou v ruke. Hoci sa bál cestovania autobusom, nemohol vydržať, keď už nebude musieť počúvať podpichovanie a smiech. Bez výčitiek si pobalil veci o tri hodiny skôr než ostatní a odišiel. Pozdravil svoju susedku a asi jedinú kamarátku v škole, no aj tá mu odpovedala akosi kyslo.

Rozmýšľal, či pohľad spolužiačky z vyššej spoločnosti nebol začiatkom a zároveň koncom niečoho pekného. Nečudoval by sa, ak by naňho už nikdy nepozrela, no zároveň si pomyslel, že keď sa mu chalani prestanú smiať, bude mať ešte nejakú šancu.

Peter sa viezol hromadnou dopravou len raz, a preto ho strach z celej cesty prinútil stáť tesne pred dverami. Neustále bol v akomsi podrepe, pripravený kedykoľvek vyskočiť.

Zazdalo sa mu, že v diaľke zazrel letisko. Prečo však autobus smeruje od neho? Zaliala ho horúčava a na prvej zastávke vytrielil z autobusu. Vrátil sa niekoľko metrov, prešiel cez cestu, no letisko nevidel. Nahnevaný sám na seba, vybral sa smerom, kam šiel autobus, dúfajúc, že letisko nie je ďaleko. Nemalo by byť.

Ako kráčal po ulici, ktorú mal podľa ročného obdobia dávno pokrývať sneh, uvedomil si, aká je prázdna. Ani stopy po ľuďoch s kuframi. Iba autá všetkých typov a rozmerov prechádzali sem i tam tesne vedľa neho.

Kráčal päť minút, desať, pätnásť. Čoraz väčšmi sa bál. V živote v tejto časti mesta nebol, a ak aj áno, sedel v aute a okolie si nevšímal. Pozrel na hodinky a dúfal, že lietadlo nepriletelo skôr, ako malo. Nechcel, aby ho Miška musela na letisku čakať.

Ticho chrumkavého rána čosi narúšalo. Okrem zvyčajného vrndžania okoloidúcich áut tu bolo niečo ďalšie. Zdvihol zrak a snažil sa zistiť, čo vydáva ten zvláštny zvuk.

Oproti nemu sa rútilo tmavé auto.

Zastalo asi desať metrov za ním. Zadné dvere sa otvorili a z čierneho bavoráka vyšiel vysoký a strašne tučný chlap. Schmatol Petra za bundu a zdvihol ho do vzduchu. Auto medzitým zacúvalo k nim. Obrovský chlap ho hodil do otvorených dverí a nastúpil za ním. Chlapec sa mykal, a tak mu Obor vrazil päsťou do spánku. Peter zreval od bolesti.

Chlap ho zviazal a prišliapol na podlahe auta. Po chvíli bolesť opadla a Peter sa znova pokúšal vyslobodiť. Obor zmenil taktiku. Namiesto päste mu k tvári priložil handru napustenú akousi tekutinou. Peter zacítil nepríjemný zápach a vzápätí stratil vedomie.

*** Miša sedela v lietadle, ktoré sa malo čoskoro pohnúť. Cez malé okienko sledovala zahmlené okolie letiska. Človek by čakal, že v Londýne sa za hmly lieta ako v Bratislave za slnečného dňa. Toto lietadlo však muselo niekoľko desiatok minút čakať, kým pilotom dovolili vyletieť.

Ako býva zvykom, letušky upokojovali cestujúcich, ako sa len dalo, no i tak nebol nikto nadšený predlžujúcim sa meškaním.

Michaela bola zahĺbená sama do seba. Vždy keď bolo zamračené alebo pršalo, nebolo jej do reči. Smutne rozmýšľala o sestre a jej úteku.

Dominika odišla pred vyše jeden a pol rokom. Vtedy dve pobláznené sestry nasadli na prvé lietadlo do Ameriky. Sotva sa dopočuli o možnosti robiť aupairku v cudzine, už mali zbalené. Miša práve dokončila vysokú školu a pred zamestnaním mala chuť uvidieť aspoň kúsok toho bohatého sveta. Sestra študovala herectvo a v Amerike videla šancu získať prvé herecké skúsenosti. V tých časoch sa o Amerike hovorilo ako o bohatej krajine neobmedzených možností a splnených snov. A hádam stačí trochu talentu, bojovnosti, zopár anglických fráz a... pracovné povolenie.

Dievčatá sa po príchode do New Yorku cítili ako v inom svete. Ošarpané králikárne a zanedbané staré budovy vystriedali blyštiace sa mrakodrapy, neóny, farba, život. Obe boli po prvej návšteve WTC presvedčené, že sa už nikdy nevrátia domov. Postupom času im však Amerika odhalila svoju skutočnú, nekompromisnú tvár.

Ťažká a zle zaplatená práca s rozmaznanými deckami rodičov, ktorí si sotva pamätali mená svojich detí. Žobráci na každej druhej ulici. Ľudia, čo už neboli ľuďmi, len akousi neznámou, náhliacou sa masou. Za pár rokov kapitalizmu na Slovensku nič podobné nezažili.

Dominika bola aj po niekoľkých mesiacoch presvedčená, že Amerike má čo ponúknuť. Lenže Miša nie. Tá to považovala za poučnú skúsenosť a tešila sa domov. Sestry a zároveň najlepšie kamarátky sa čoraz častejšie hádali. Nakoniec Dominika buchla dverami a odišla. Márne sa ju Miša pokúšala presvedčiť. Dominika si bola istá, že Miša a celá rodina jej bránili v rozlete. Uvidela slobodu a dala sa ňou opantať. Prerušila takmer všetky spojenia s domovom. Nechcela počúvať uplakanú matku, ktorá ju prosíkala o návrat. Nechcela počúvať otcove kázne. Všetky telefonáty sa končili Dominikiným krikom a hluchým slúchadlom. Ani nepovedala, kam vlastne šla. Vždy aspoň raz za mesiac zavolala, no už tri mesiace o nej nemali nijaké správy.

Zúfalá matka presvedčila Mišu, aby sa vrátila do USA a pokúsila sa so sestrou skontaktovať. Veď kto iný by mal? Mišu nebolo treba dvakrát prosiť. Mala dôvody, prečo sa jej nechcelo zostať doma. Lenže ani jej sa s Dominikou nepodarilo spojiť. Zistila, že niekoľko mesiacov pracovala v akomsi pajzli v Las Vegas, no kde sa nachádzala v čase, keď ju hľadala, nevedela. Vlastne nevedela vôbec nič...

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1. Ponuka, ktorá sa neodmieta