Zuzka Šulajová

Ako z románu

Ukážka z elektronickej knihy

© Zuzka Šulajová 2010

Cover Design © Peter Brunovský 2010

Cover Photo © isifa.com

Slovak Edition © Slovenský spisovateľ, Ltd, 2010

ISBN: 978-80-220-1571-4

Poďakovanie

Kočky, bez ktorých nedýcham:

VERA O.

BARBORKA P.

JARKA S.

Ďakujem. Vy viete za čo! A ak nie, pošepkám. :)

* * *

A tiež ďakujem svojim postavám

LÍVII A JUROVI,

i keď sú obe možno vymyslené.

A možno ani nie.

* * *

Jeho dlane na mojom chrbte. Ten krásny pocit, čo sa mi rozlial po celom tele, len čo som pocítila teplo jeho rúk.

Jeho vlhké pery na mojich. Nesal ich, len sa nimi opieral o moje, a v tichu sme si vychutnávali vzájomnú blízkosť.

Jeho oči upreté na moje chabo odeté telo v tielku a čipkových bedráčoch, v nemom úžase znehybnel uprostred pohybu.

Jeho ruky ovinuté okolo môjho tela, ja schúlená v jeho náručí, cítila som sa najbezpečnejšie a najkrajšie na svete... Vlastne nie, svet neexistoval. Zostali sme len ja a on. Ľudia, čo prechádzali okolo, sa vyparili, zmenili na duchov, nečujne plachtili, neschopní vrhnúť nás späť do reality. Vytratili sa autá, domy, pouličné lampy, obrovské bilbordy. Mestský hluk ktosi stiahol na nulu.

A potom zase on, odchádzal autom prázdnou bočnou cestou, rýchlosť si so smiechom prispôsobil môjmu kroku: „Spomaľ, ideš rovnako rýchlo ako auto!“

„Ja? To ty ideš pomaly!“ ohradila som sa veselo. Pozerali sme si do očí, až kým sme sa nedostali na križovatku, kde on mal odbočiť na hlavnú, smer Zvolen, zatiaľ čo ja som kráčala po chodníku do neďalekého hotela. Vtedy som neodolala, rozbehla sa za ním, podišla k okienku šoféra a nečakane ho pobozkala.

„Jééé...“ blažene vzdychol s privretými očami. So smiechom som sa vrátila späť na chodník, naposledy mu mávla a neuveriteľne ľahkým krokom so širokým úsmevom som zamierila do hotela. Ledva som sa v hoteli zložila a konečne si vyzula čižmy, už mi blikala esemeska. Od neho. S jediným slovom : „Ďakujem.“ Usmiala som sa ešte širšie, ak to vôbec bolo možné. Najkrajšia, takmer tajná misia môjho života.

Zobudila som sa skrútená do klbka, prstami som zvierala obliečku vankúša zmáčaného mojimi slzami. Z pier mi unikol ďalší z tisícok vzlykov, čo sa vzápätí zmenil na zadúšajúci plač. Päsťou som bezmocne udierala do matraca, zúfalá, že to nedokážem zastaviť. Dokedy ma to ešte bude mátať? Ako sa zbaviť toľkých spomienok? Ako si ho mám vytesniť z hlavy? Navždy... A byť slobodná. Byť len svoja, patriaca sebe samej, celá. Opakom dlane som si zotrela slzy i hlien z nosa a siahla po mobile. Jasné, že nič. Nenapísal. Veď to si vedela, ty krava! vynadala som si. A aj tak čakám... pokrútila som nad sebou hlavou. Tam a späť, na viac som nemala energiu. Už nenapíše. Je po všetkom.

Z očí mi prúdili slzy plné beznádeje. Potom som odhodlane odkopla paplón, trasúc sa od zimy si prehodila vyťahanú mikinu a zapla notebook. Kým sa štartoval, dôkladne som si vytierala oči, aby som dovidela aspoň na monitor, vysmrkala sa a fľochla na hodinky. Tri hodiny ráno... Ach, áno. Už týždne som sa poriadne nevyspala, odvtedy, ako ma kvária všetky tie sny a spomienky. Naňho. Na Jura.

Notebook mi tichým zvukom dal na vedomie, že je pripravený. Klikla som na súbor Moje na ploche, kurzorom zavadila o textový dokument plný Jurových správ, čo som si kopčila na pamiatku, a po menšom vnútornom boji ho otvorila. Hneď tam na mňa vykukli jeho písmenká.

„Mal som strašnú, strašnú chuť si s tebou popísať!“ Správa stará takmer dvanásť mesiacov.

„Bojím sa, že mi raz napíšeš, že už niekoho máš... napr. toho Peťa. A neviem, či to potom medzi nami neprestane.“ Štrnásť mesiacov dozadu.

„Dnes nič nepíšeš... Je to strašné! Čo robí my wife? Chýbaš mi.“ Štrnásť mesiacov.

„Samozrejme, zlatík! Urobím všetko pre to, aby som mohol byť s tebou! Moje. :)“ Pred takmer piatimi mesiacmi (neprišiel...).

Dokument som prudko zavrela. Chvíľu som zrýchlene dýchala a prehĺtala slzy, potom som však masochisticky otvorila inú položku. Z nej už na mňa žiadne písmenká nezízajú. Len fotky. On, Juro, ako v náručí nežne drží krásnu brunetu. Jednu ruku jej položil vysoko na stehno, druhou ju chytil za ruku. Na ďalšej mu visí okolo krku a hlboko si hľadia do očí. Fotka tesne pred vášnivým bozkom. Všetko zábery z disky, čo som objavila na fejsbuku. Označila ich ona. Zuzana. Tým, že sa na nich ocitlo jeho meno, precízne spracovaná sieť mi ich zobrazila medzi horúcimi news. Pripadá mi to ako stovky svetelných rokov dozadu. Je to však len päť mesiacov... A necelé tri, čo som ho stratila.

Pevne som zavrela oči a zaklapla notebook, len nech to už viac nevidím. To - Zuzanu. Nemôžem ju ani cítiť, tú pizdu...! Áno, ja viem, chlap v tom nikdy nie je nevinne. Rovnako sklamaná a znechutená som z neho. Ale už na to nemám právo... Už nie je môj.

Len čo som tie fotky prvýkrát objavila, zavolala som mu.

„Čo to tá Zuzana...?“

„... Zuzana?“

„Áno. Fejsbuk. Pekné fotky.“

„Jáááj, tá Zuzana! Kebyže ju nespomínaš, ani neviem, že existuje... Livuš, si tam?“ opýtal sa, keď som mlčala.

„Hm.“

„Livušík, o tej Zuzane takmer nič neviem a ani ma nezaujíma. Na disku prišla s kamošovou priateľkou, to je celé.“

„Hm.“

„Aké pekné, že žiarliš.“ Cítila som, že sa usmieva. „Nemáš prečo. Sú to len fotky.“

Rozhodla som sa mu veriť. A to aj napriek tomu, že bývalý ma vymenil za hus veľmi podobnú tejto. Fyzicky aj povahovo. Bol to Chorvát a našiel si novú - tiež Slovenku. Priamo pred mojimi očami, tam, v jeho domovine.

Ale potom som videla, ako mu Zuzana napísala na jeho status, kde on konštatuje, že to daždivé počasie vo Zvolene ho tisne k zemi: „Neboooj, večer všetko postavíme, hahaa!“

A červíček pochybností sa objavil zas. Dvojzmyselný koment... Ďalší sa priplichtil, keď mu závidela, že ide aj s kolegami do Bratislavy, kde cez týždeň pracujú v jeho vlastnej firme a on ju sem pozval, vraj je srdečne vítaná, v Bratislave si poľahky urobí program. A keď už to naisto bolo kto z koho, bezostyšne a drzo mi napísala, ako mi ďakuje za takého skvelého chlapa, že som sa jej oňho postarala a oni sa mohli baviť do rána ránečka ako vždy. A prišli ďalšie fotky. A nám kontaktu ubúdalo. Nestíhal. Veľa work, ako vždy opakoval. Áno. A Zuzana. Hoci to nepriznal. Došlo mi, že som ho stratila. Že už vo mne nevidí to, čo videl, že ma chce čisto ako kamarátku, čoho som nebola schopná. Nechala som ho odísť skôr, než by nechal on mňa.

Klesla som do postele. Už bez sĺz. Nevládzem. Zavrela som oči a čakala na ďalší deň, kedy budem snívať o noci, v noci o dni a tak ďalej. Neviem, na čo čakám... Asi na zázrak, že raz vstanem a zistím, že Juro sa vytratil do minulosti a ja som voľná, alebo že stretnem iného, ktorý zahladí stopy, zahojí rany a posunie ma ďalej. Ako to spravil Juro, keď ma, ani neviem ako, definitívne vyliečil z bolesti, do ktorej ma uvrhla Donatova zrada.

So zatvorenými očami rozmýšľam, čo sa so mnou stalo. Vždy som bola silná, nezávislá osoba, ktorá nikoho nepotrebuje a so všetkým si poradí sama. A nečakane príde nejaký chlap a je z vás troska. No dobre, nie troska, ale zrazu je všetko iné. Vy, vaše zmýšľanie, vaše priority, celý svet. Celé je to ako z románu. Neuveriteľné, romantické, tajomné, bolestivé, choré, a pritom skutočné. A prihodí sa to akurát mne...

Viečka mi oťaželi, pomaly upadám do vítaných driemot, v ústrety ríši snov. A do zabudnutia. Dúfam...

On a jeho prsty, čo ma nežne hladia po líci.

Moje a jeho oči pozerajúce sa na seba z blízkosti zopár centimetrov v súboji, kto skôr uhne pohľadom. Ani jeden.

Dlhočizné objatie sprevádzané plejádou zvukov, vyjadrujúcich absolútnu blaženosť.

Ranné slnečné lúče a vôňa raňajok do postele v chate plnej lásky.

Cítim, ako mi z oka steká slza.

* * *

V ten teplý koncoseptembrový večer pred dvoma rokmi som sa konečne po troch mesiacoch izolácie a bez nálady združovať sa dobrovoľne dostavila do obľúbeného koktail baru mojich priateľov. Niežeby som celú dobu nikde nechodila. Chodila. Ale nasilu, s umelým úsmevom na tvári, so zúfalou snahou začleniť sa opäť plnohodnotne do života. Tak mnou otriaslo rozmetanie dôvery človekom, ktorého som ľúbila a verila mu.

„Livuuuš, konečne, vitaaaj!“ nadšene ma vítali moji best friends.

„Veď dvadsať máš len raz, to si nemôžem nechať ujsť,“ ubezpečila som svojho kamaráta z detstva a podala mu darčekovú tašku. So zvedavosťou sebe vlastnou sa pustil do skúmania jej obsahu, zatiaľ čo baby si ma posadili medzi seba a naliali z veľkej fľaše vína vo vedre s ľadom, ktorá dominovala stolu.

„Vy pijete víno?“ prekvapene som nadvihla obočie. „A čo tequila?“

„Bude, bude, toto je len na rozbeh,“ drgla do mňa Tina. „Predsa sa nám chlapi nemusia sťať hneď na začiatku, no nie?“

To sa už Majo prebojoval k darčeku a nedôverčivo si pričuchol k vode po holení značky, čo nepoznal.

„Gillete Arctic Ice,“ usmiala som sa. „Aby si bol muž každým cólom. My ženy letíme na voňavé mužské telo, a špeciálne tejto neodolá žiadna - to hovorí zo mňa vlastná skúsenosť,“ žmurkla som naňho. Po tých slovách sa hneď tváril spokojnejšie. Kontroval: „Vidakovi?“

Tie baby, čo to začuli, sa zarazili, a Tina s Domčou ho tresli päsťou do ramena. Ovládla som sa a udržala nezaujatý výraz: „Ale kde, ten voňal levanduľou. Toto mal... ja ti ani neviem, nejaký chlapík, čo ma na ulici pozval na kafé.“

„Kurník, Liv, tuším nám dlžíš dáku story!“ zaúpela Sašena, zatiaľ čo Tina mi venovala neistý pohľad.

„Žiadna story, bola to len káva,“ ohradila som sa. „Neviem, kto to bol, tuším podnikateľ na služobke, nemal do čoho pichnúť a ja som... No, akurát mi to vtedy prišlo vhod. Len káva!“ zdôraznila som, keď som si všimla Tinin nedôverčivý výraz pri nevhodne zvolenom slove. Postavila som sa, vzala Majovi z rúk Gillete, naliala si trochu do dlaní a dôkladne ho vyťapkala po guľatých lícach.

„No tak, baby, čuchajte!“ vyzvala som ich, na čo sa naňho vrhli ako osy na med. Iba Tina zostala sedieť a zízala na mňa. Vzdychla som si: „Tina... To je už za mnou. Raz som to spravila, viackrát to nezopakujem. Prečo mi neveríš?“

Mlčky na mňa pozerala.

„Už je to za mnou, fakt.“

„Len naoko,“ nedala sa.

Nedokázala som jej oponovať. Mala pravdu, čiastočne. Už som dokázala existovať, zmieriť sa so sebou, sústrediť sa, odpútať a zabudnúť. Už ma nebodlo v srdci, keď mi prišiel na um. V mysli som ho už pochovala, ako však Tina vytušila, ešte nie hlboko. Pokrývala ho len tenká vrstva prachu, ktorú kedykoľvek mohlo odviať. Ako pred skoro dvoma mesiacmi, keď ma baby nasilu vytiahli na záhradnú párty. Vybrala som sa tam s úmyslom odpútať sa, chytiť fantóma za pačesy a odhodiť ho ďaleko, tam, kam patrí. Do Chorvátska, do Zadaru, a ešte ďalej - na ostrov Ugljan. Skončilo to tak, že som vypila neidentifikovateľné množstvo melónovice s vodkou a vyspala sa s najväčším plejbojom, na ktorého tvár si už nespomínam. Najzábavnejšie a súčasne najponižujúcejšie bolo, akú hrôzu mal ráno v očiach pri predstave, že od neho budem vyžadovať nejaké záväzky. Ja som sa však bez slova zobrala, s odporom spálila oblečenie a hodinu sa drhla v kúpeľni, aby som sa zbavila zhnusenia zo seba samej. Degradovala som sa až na kurvu. A potom som sa povracala. A zas a znova; zvaľovala som to na alkohol. Nakoniec mi ten žúr vôbec nepomohol, práve naopak. Odohralo sa to pár krátkych týždňov po tom, čo... Čo jeden z nás nechal toho druhého.

Zo spomienok na minulosť, na ktorú nie som dvakrát hrdá, a o ktorej vie len Tina, ma vytrhol hurónsky rehot. Nevedela som, o čom je reč, tak som sa len usmiala. Majo ma popredstavoval svojim kamošom, všetky mená som vzápätí zabudla, a tequila začala tiecť prúdom. Dobrá nálada bola nákazlivá, za chvíľu sme sa všetci smiali spoločne ako na povel, vzájomne sa objímali a fotili v rozličných pózach. Hudba hučala stovkami decibelov, takže sme sa prekrikovali, nakláňali k sebe, aby sme zachytili aspoň každé tretie slovo. Bar sa nám pred očami pohojdával a mne prišlo úplne prirodzené, že sa opieram o hruď nejakého Majovho kamoša, ďalší nás rozžiarene fotil. Nebola som však ešte natoľko zmagorená, aby som mu dovolila po mne šmátrať rukami.

„Idem na veeecko!“ oznámila som do vetra a vybrala sa na toalety. Tam som sa oprela o studené kachličky a snažila sa zvládnuť točenie hlavy. Ošpliechala som si tvár vodou, vyprázdnila sa, opäť sa opláchla a vyšla von. Vrazila som do nejakého chlapa, vychádzajúceho z pánskeho, a zapotácala sa. Po- cítila som, ako ma mocne zovrel, a tak som vzhliadla, aby som naňho zaostrila. Zamrela som. „Šime?!“

„Prosím?“

Spamätala som sa a na sekundu privrela oči.

„Si v poriadku?“

„Ale hej,“ prikývla som. „Sorry, niekoho si mi pripomenul.“

Vysoký tmavovlasý muž sa uškrnul: „Podľa tvojho výrazu nikoho príjemného.“

Nevedela som, čo odpovedať, i napriek tomu, že keď som zočila tohto dvojníka najlepšieho kamoša môjho bývalého, v momente som vytriezvela. Kolieska sa konečne rozbehli a tak som sarkasticky prehodila: „Neboj sa, tvoje dvojča je skoro sedemstotridsať kilometrov odtiaľto.“

„To mi odľahlo,“ vyfúkol nahlas; zacítila som závan vodky. Striaslo ma, vodku už nikdy. Cúvla som.

„Ak môžem vedieť, čo urobilo? Chápeš, do osobnej anamnézy.“

Uchechtla som sa, čo ma udivilo. „Šime? Nič. Len bol najkamoš... niekoho. Prepáč,“ zamrmlala som a predrala sa okolo neho. Na moje prekvapenie sa ma nepokúsil zadržať. Vrátila som sa medzi svojich, Domča sa práve dvíhala, aby sa šla po mne pozrieť.

„Okej, okej, fronta,“ rýchlo som tvrdila, aby som nemusela nič vysvetľovať.

V alkoholickom opare sme sa natriasali do rytmu hudby a snažili sa rýchlo dopiť, aby sme sa mohli presunúť do najbližšieho karaoke baru. Votrel sa medzi nás predavač ruží, Majo kúpil jednu pre nás všetky a vyslúžil si za to bozky na krásne prevoňanú tvár. A potom som si už len uvedomila, že predavač stojí za mojím chrbtom a podáva mi jednu obrovskú červenú. Povytiahla som obočie.

„To je od jedného pána!“ zakričal a šiel. Baby sa chichotali ako pubertiačky, Domča s Majom do mňa štuchali, že čo to, od koho, a ja som sa len dezorientovane obzerala po prítomných v bare. Kto po mne vrhá kradmé pohľady? Kým som na to prišla, už sme vstávali a baby s Majom ma ťahali z podniku von. Očami som zavadila o „Šimeho“. A bolo to jasné. Usmial sa na mňa; to som už mizla vo dverách, ruža v ruke. Usmiala som sa aj ja, hoci to už nevidel. Nechápala som zmysel toho celého, prečo to urobil, prečo za mnou nevybehol, veď tým musel čosi sledovať. A ja mu takto bez slova odchádzam. Potom som nad tým v duchu mávla rukou, dvojníci nech radšej zmiznú, nie sú žiadaní. Rozosmiala som sa na vlastných úvahách.

„Ľudia, sme opitííí!“ zaznel nocou môj spevavý výkrik. Majo mi ho oplatil: „Nevadííí, treba, treba! A zopakujeme si to o mesiac na tvoj brzdeeej!“

Saša sa zamračila: „Čo?“

Tina nás vzala okolo pliec a vysvetlila jej: „Birthday, on zásadne hovorí brzdej.“

„A čo to ako je?“ stále nechápala; šúľali sme sa od smiechu. Ktorýsi Majov kamoš pri pohľade na nás skríkol: „A do dvojíííc!“ Vytvorili sme dvojice a hlučne sa uberali poloprázdnym centrom nočnej Bratislavy. Netuším, ako sa nám podarilo trafiť do karaoke baru, ďalej chľastať, spievať a baviť sa až do rána, ako to, že som nestratila ružu a ešte sme sa s Majom aj živí dostali domov. Bývame na tej istej chodbe paneláku v Devínskej Novej Vsi, takže sme sa doslova dožúrovali až na prah domova.

„To be continued na tvojej dvadsaťštvorke!“ odgrgol si a vpadol do dverí, čo mu otvoril jeho rozospatý brácho, keď sa neúspešne snažil trafiť kľúčom do zámky. Na prázdnej chodbe nášho bytu som sa nechala prevalcovať mojou kólinkou Leilou a potichu, aby som nezobudila rodičov, sme zamierili do mojej izby.

„Dnes sa neumyjem, sorry,“ zamrmlala som. Pozrela som na ešte stále čerstvú ružu; nemala som energiu dať ju do vody, tak som ju jednoducho vložila do Leilinej misky s vodou.

„Dočasne,“ ubezpečila som ju, keď na mňa vrhla začudovaný pohľad. A vtedy som si všimla malý papierik pripevnený na lístku. Zvedavo som ho vytiahla. Stálo na ňom: „Kedy- koľvek.“ A telefónne číslo. Zamyslene som padla do postele. Takže predsa... Pochytila ma túžba po niekom blízkom, opantal ma hlad. Po dotykoch. Zacnelo sa mi za Donatom... Zaspala som však skôr, ako som sa na využitie nového kontaktu zmohla.

* * *

Ranné vstávanie bolo príšerné. O to príšernejšie, že som nemohla spať do obeda, keďže som mala isté povinnosti voči Leile. Hlava mi trešťala tak intenzívne, akoby sa mi chcela rozprsknúť na toľko kúskov, aby mohla konkurovať tej najväčšej skladačke. Zároveň sa mi celý svet tak neskutočne točil, že som cestou na toaletu vrazila do rámu dverí, až to zadunelo. Priam som cítila, ako sa rodičia za dverami spálne nespokojne zamrvili. V kúpeľni som na seba uprela dezorientovaný pohľad opuchnutých očí; zreničky v hnedej dúhovke sa mi sťahovali a rozširovali v márnej snahe zaostriť. Nemilosrdne som posúdila svoj zjav. Nikdy som si nemyslela, že som pekná. Sebavedomie mi stúplo až v Chorvátsku, kde mi skladala poklony polovica obsluhujúceho personálu vrátane Donata, jediného zdržanlivejšieho čašníka. Všetci so mnou nadväzovali rozhovor v chorvátsko-slovensko-anglickej zmeske, dávali mi drinky na účet podniku, občas nejakú tú laškovnú pusu, od tých starších 50 aspoň srdečné stískanie rúk. Donat nie. Len ma pozoroval, opantával prekrásnym úsmevom žiariacim na opálenej súmernej tvári a očarúval hlbočizným pohľadom tých najhnedších očí, aké som kedy videla. Tina sa tešila rovnakému záujmu ako ja, takže sme to skrátka pokladali len za súčasť perfektnej dámskej jazdy, ktorú sme si s oneskorením darovali k úspešnej matúre. Ale ju záujem Donata míňal.

„Myslíš, že po mne ide?“ šepkala som jej pri obede, keď sa nám opäť skrížili pohľady a mne sa v bruchu nenápadne začínali trepotať motýliky. Motýliky v štádiu vyslobodzovania sa z kukly.

„Ja ti neviem, Livuš,“ poškuľovala po ňom aj ona. Obe sme chvíľu pozorovali hru jeho bicepsov pri narábaní s riadom. „Vieš, keď chalan babu chce, dostane ju.“

Trošku som sa vtedy urazila. Zaňho. Aj keď dodatočne mi neostáva nič iné, len jej dať za pravdu.

Oveľa neskôr sa mi Donat pri každom laškovaní uprene zahľadel do očí a postupne - aj s príslušným komentárom - mi vybozkával každú časť tela, čo sa mu tak páčilo.

A tak som teraz v matne osvetlenej kúpeľni stála pred zrkadlom, gánila na svoje zamatové oči s vejárom mihalníc, aktuálne mali bližšie k podliatym očiam baseta, na rozkošne čapatý noštek, ktorý som opovržlivo vraštila, sladké pery so zvyškami alkoholu... Zabrzdila som. Stačí spomienok. Skrátka na mňa po- zeralo úplne iné dievča, než aké Donat poznal. Predovšetkým tie strapaté tmavohnedé vlasy, zatiaľ čo on ma mal ako skoroblondínku. Moja prirodzená farba je slamová, chorvátske slnko ju zosvetlilo ešte viac. Po rozchode som sa dala prefarbiť na úplnú brunetu, a neľutujem.

Naveľa-naveľa som sa dokopala k raňajšej hygiene a spravila zo seba človeka. Síce som si cítila žalúdok, aj hlava o sebe dávala vedieť, ale Leila mi na prechádzke pomohla šantením neduhy potlačiť. Studený vietor, taký charakteristický pre Devínsku Novú Ves, ma bičoval do tváre a šklbal mi vlasy, ale nedbala som. Domov sme sa vrátili vybehané, ja červená v tvári a Leila so zablateným bruškom a labkami. Kým som ju umývala, už vstali aj rodičia, zamrmlali dobré ráno a tatino prehodil, či sme zas dobre prebrali.

„Prebrali,“ prikývla som, poutierala Leilu, umyla si ruky a šla si po krajec chleba s medom. A kávu, tú prednostne, považovala som ju za svoj životabudič, drogu číslo jeden.

Odišla som do izby a zavrela dvere, aby som mala pokoj. Rodičia nikdy Donata príliš nemuseli. Od samého začiatku sa obávali, či je to z jeho strany úprimné, nepáčila sa im predstava, že je až z ostrova pri Zadare a navyše sa živí ako čašník, čo im vadilo pre ich povesť sukničkárov. Keď som sa z Chorvátska naposledy (a predčasne) vrátila a plakala a plakala, pripomínali mi, že mi to predsa vraveli, im sa nepáčil, čo iné som mohla čakať? Nebyť vtedy Tiny, ktorá zavelila, aby som si pobalila veci, zobrala Leilu a presťahovala sa na pár dní k nej, neviem, či by som sa z toho dostala. Tina už totiž býva v priateľo- vom byte. Dávala som sa u nej dohromady týždeň pomocou čiernych hodiniek so sviečkami, čokoládou, alkom, čipsami, bláznivými filmami (od romantiky sme si držali dištanc), siahodlhými rozhovormi a rozoberaním otázky prečo, plačom a tonami zničených papierových vreckoviek. Tinin Paľo sa obetoval a vrátil sa na tých pár nocí späť k rodičom a ku kamarátom. Veľmi ťažko som to niesla. Ľúbila som Donata... A odmietala si pripustiť, že on mňa nie.

„Aj on ťa určite mal rád,“ ubezpečovala ma Tina. „Svojím spôsobom,“ dodala a mne srdce kleslo do nohavíc. Prečo sa pravda väčšinou počúva tak ťažko?

Vtom mi na rozum zišlo číslo od neznámeho z večernej oslavy. Privoňala som si k ruži a chytila papierik. V tej istej chvíli sa však na spodnej lište notebooku na minimalizovanej stránke Pokecu objavilo upozornenie o novej správe. Povytiahla som obočie, vhodila lístok do šuplíka a mierne otrávene maximalizovala stránku, aby som si rýchlu poštu prečítala.

Crosso: „Ahoj, nechceš popísať? Ale nemám bohvieakú náladu, práve sa so mnou rozišla kočka...“

Jasné, prevrátila som oči, dotyčný bez fotky sa snaží zaujať zúfalstvom. Bezpochyby čítal nejaké články o ženskom mamičkovskom komplexe, aké sme ochotné sa starať, pomáhať, povzbudzovať, lebo nás to robí najšťastnejšími pod slnkom. Už-už som namierila kurzor na tlačidlo zavrieť okno, keď som si to zrazu rozmyslela. A vyťukala: „Ahoj, môžeme. :) Síce nezvyknem odpisovať, ale za pokus nič nedám. To je mi ľúto, hádam bude čoskoro dobre... Poznám to, tiež som si tým prešla.“ Tak, odoslané. Na nejaké číslo od „Šimeho“ som úplne zabudla. Ako na smrť.

Keďže neznámy nebol online, odhlásila som sa a zostala pripojená len na Google Talku - každú chvíľu som očakávala Tinu na náš tradičný ranný pokec. Čakanie som zabíjala raňajkovaním a prehrabávaním sa vo svojich neprehľadných zložkách. Staré referáty ešte zo strednej... Úvaha na tému Odraz v zrkadle, pokus o poviedku, referát o polárnych zvieratách, tipy na matematiku, ach, to boli časy. Obrázky z netu, ktoré som si podľa tematiky dávala ako tapetu na plochu a menila ich každý mesiac, momentky z mojich obľúbených filmových rozprávok, zložka plná fotiek... My a malá Leila; ja a kamaráti; Donat 2008. Zarazila som sa. Takže sem sa poniektoré fotky zapatrošili... Srdce mi stislo, ešte stále intenzívne reagovalo. S hlbokým nádychom som klikla na súbor; hneď na mňa vyskočila jeho tvár zubiaca sa do objektívu, tuho ma objímal, v pozadí pokojné azúrové more. Na ďalšej sexi postoj na móle za silnej búrky, more za ním sa vzdúvalo, pracovná biela košeľa skrz-

-naskrz premočená dažďom sa mu lepila na telo. Srdce mi zovrelo silnejšie. Na tretej my dvaja pohrúžení do vrúcneho bozku. To nás fotil Šime. A tuto... Och. Štvrtá snímka, momentka Donata v službe, v pozadí skrýva ju. Morského ježka, moju nástupkyňu. Zavrela som oči a po pamäti súbor zatvorila. A vzápätí nemilosrdne zmazala. Ale už bolo neskoro, hruď mi zvierali zlosť i bolesť ako pred infarktom a mne sa znova vracali spomienky.

Vtedy bola akurát v Chorvátsku aj Tina, využila príležitosť užiť si vďaka môjmu vzťahu s Chorvátom predĺžené výhodné prázdniny pri mori s bývaním zadara v Donatovom bytíku na neveľkom ostrove Ugljan. Vybrali sme sa na výlet do neďalekého Zadaru, pre neskutočnú horúčavu sme sa však takmer obratom vrátili trajektom späť na ostrov. Plavbu sme si vychutnávali, vietor sa nám na palube hral s vlasmi a presúšal prepotené telá. Pusy nám šli ostošesť, ako sme sa bavili na účet jedného predavača rýb, čo vyštartoval po Tine. Na môj účet, pretože mi oči svietili šťastím a láskou nielen keď padlo Donatovo meno.

„Fakt vám to spolu svedčí,“ pripustila vtedy. Ťahali sme to na diaľku už rok. Bolo to pre mňa dosť náročné, toľkokrát mi fyzicky chýbal, toľkokrát som túžila po jeho objatí, puse, musela som sa však uspokojiť s elektronickými nežnosťami či telefonátmi, pri ktorých mi bol taký blízky a zároveň taký vzdiale- ný, až to bolelo.

Do hotela sme sa vrátili so širokým úsmevom. Ten môj však zakrátko zamrzol - keď som zbadala Donata kľačať pred nejakou babou usadenou za stolom, ktorú som poznala z videnia. Prišla aj s mamou a mladšou sestrou s poslednou várkou slovenských turistov cez cestovku. Bola neskutočne krásna, tmavá pleť, husté čierne vlasy, výrazné tmavohnedé oči. Oči také ostré a pichľavé, že sme ju s Tinou premenovali na Morského ježka. Donat sa medzitým zdvihol, čosi jej zašepkal, niečo prehodili k jej mame, ktorá nedbalo prikývla, chytili sa za ruky, padla pusa a pokračoval v práci. Vymenili sme si s Tinou pohľad, zatiaľ čo mne nepríjemne zvieralo žalúdok. Čo s tou babou má? Odkiaľ ju pozná? Ako si mám vysvetliť takú očividnú blízkosť s druhou Slovenkou? Pozrela som na Tinu v nádeji, že sa zbytočne starostím. Márne. Na tvári mala rovnakú neistotu ako ja.

„Lívia!“ začuli sme jeho hlas. „A čo vy tu tak skoro?“ pýtal sa prekvapene, hneď k nám podišiel a vtisol mi bozk.

Ohúrene som sa pokúsila vyjachtať: „Strašné... strašné...“ Nepodarilo sa, dokončila to Tina: „Strašné teplo.“

„No to je,“ prisvedčil. „Choďte ku mne domov, dajte sa do plaviek a šup-šup do vody ochladiť sa,“ vyzval nás. Bez slova som sa otočila a odkráčala.

„Lívia?“ zavolal za mnou.

Natočila som k nemu tvár ako vytesanú zo žuly.

„Čo je?“ vyzvedal s badateľným zmätkom v hlase i celkovom postoji tela. Nepotešilo ma to.

„Nič. Som unavená, prehriata a dehydrovaná,“ odvetila som sucho.

„Okej... Po službe sa k vám pridám, oddýchnite si zatiaľ,“ nie príliš presvedčivo sa rozlúčil, dal mi ďalšiu rýchlu pusu a šli sme každý svojou cestou. Ako sme kráčali po chodníku do dediny, minuli sme rozosmiateho Morského ježka, ktorému úsmev zmizol z tváre, len čo nás zočil.

„Opýtaš sa ho?“ opatrne vyzisťovala Tina.

„Neviem, čo mám robiť,“ priznala som roztrasene. „Nechcem, aby mi klamal. Ale ani nechcem počuť pravdu. Myslíš, že je taká... ako si myslím?“ s nádejou som na ňu uprela pohľad. Ani mi nemusela odpovedať.

Celý deň bol nanič. Celý deň som len skúmala okolie, či ju niekde nezazriem; keď nebola v dohľade, týrala som sa predstavami, že sú spolu. Rovnako druhý i tretí deň. Donatovi neušlo, že sa niečo deje, a bol rovnako nervózny. Tina ma žiadala, aby sme sa o tom porozprávali, ale ja som mala akýsi blok. Potom odišla domov a ja som pri každom Donatovom dotyku cítila v pozadí ju. A keď som ich znovu uvidela spolu, tentoraz aj s nežnejším bozkom, rezignovala som. Nedbala som, že pobyt sa Morskému ježkovi kráti, že možno preňho znamená len nejaké rozptýlenie, zábavku - pre mňa to bola predstava pod vlastnú úroveň.

Porozprávala som sa s ním. Ona v našom rozhovore absolútne nefigurovala. Povedala som mu, že som o nás uvažovala. A že takýto vzťah na diaľku je pre mňa náročný, potrebujem mať človeka vedľa seba častejšie, cítiť ho, že technika mi plnohodnotný vzťah nenahradí. Kecy o tom, ako ho ľúbim, som si odpustila. Nie kvôli danej situácii, mohla som mu nimi predsa priťažiť, ak nemal čisté svedomie, ale keby som to vyriekla nahlas, rozrevala by som sa na celé kolo, presne tak, ako som plakávala, keď ma nevidel. A nechcela som, aby ma videl zranenú a poníženú. Nikdy. To by som tej krave nedožičila, ten pocit, že vyhrala. Donat bol zarazený, niečo také neočakával. Protestoval, snažil sa aj ďalší deň, ale predsa len sa mi to zdalo málo. Nemohla som tam zostať. Pobalila som sa a odišla prvým možným spojom. Na rozlúčku sme sa objali, puse som sa vyhla. Vyprevadil ma až na trajekt, dlho mi mával, vodopád mojich horúcich sĺz však už nevidel. Prinútila som ho sľúbiť, že ma nebude kontaktovať, aby sme ľahšie zabudli. Obaja. Oňho som sa však nebála. Morský ježko, neviem, ako sa volá, ani to vedieť nechcem, sa oňho určite dobre postará. V autobuse som sa zadúšala slzami prelievanými do vankúša, aby som nerušila ostatných cestujúcich. Bola to tá najhoršia dvanásťhodinová cesta busom, akú som kedy zažila. Utrpenie, martýrium.

Teraz som so zvláštnym pocitom vysypala kôš s poslednými spomienkami na Donata. Uplynulo už vyše troch mesiacov, stalo sa to v júni. A už je koniec septembra...

Ešte stále poslepiačky som rukami obopäla hrnček kávy; popri záľahe spomienok vychladla. Nespokojne som mľaskla jazykom, vyfúkla vzduch z líc. Vtedy som si všimla, že na Google Talku mi už bliká celý román od Tiny.

„Ahoj,“ naťukala som.

„No kde si??? Ja že už ani nedôjdeš.“

„Tu, tu, len som sa trochu zamyslela. Počkaj, hneď si prečítam, čo si napísala.“

„A nad čím si zas premýšľala? Ako si vyspala opicu? :)“

„Ale, práve som vymazala poslednú zmienku o Donatovi. :) Ani nevieš, aký je to fajn pocit. A spalo sa mi dobre, len málo, urobila som si extra silnú kávu. Až na to, že mi vychladla, kým som Donata kompletne poslala do horúcich pekiel. :D“

„Ale si veselá, super. :) A na čo si to narazila?“

„Fotky. Na jednej som objavila náhodou zachyteného Morského ježka. Tak som ho vyslobodila.“

„:) Správne. Debo.“

„:) A teraz chvíľu nepíš, nech mi to tu neskáče, chcem si prečítať tú záplavu slov, čo si mi poslala.“

„Ok.“

So smiechom som zavrtela hlavou. A potešilo ma, že som veselosť vlastne ani nehrala. Cítila som sa celkom dobre. Až na tú horkosť, že si dovolil (nielen) pozrieť sa na inú ženu, a dokonca Slovenku. Aj keby medzi nimi nič nebolo, už by som nedokázala dôverovať vzťahu na takú diaľku, pochybovala by som, či mi je rovnako verný ako ja jemu.

Naša debata s Tinou o všetkom a o ničom trvala dobré dve hodiny. Keď som si uvedomila, že ťahá na jedenástu, v hlave mi nepríjemne pulzuje z nevyspatosti a zvyškový alkohol sa ešte stále vstrebáva, čet sme radšej uťali, aby sme sa v pokoji mohli venovať vyhľadávaniu podkladov pre diplomovku, v mojom prípade o svedomí, čo nás čakalo v letnom semestri.

Odišla som do kuchyne, umyla riad od raňajok, vybláznila sa s Leilou a konečne už s vážnym úmyslom otvorila zásuvku s odloženými materiálmi k práci. Spolu s nimi som omylom vytiahla aj červený motúzik. Zamračila som sa a zároveň mier-ne pousmiala sama nad sebou. Naivná husička sa pokúsila bo- sorovať... Po rozchode s Donatom som poslúchla tínedžerský časopis a deväť nocí, keď dorastala Luna, som vždy o polnoci uväzovala uzlíky aj s odriekaním príslušného zaklínadla, čo malo pritiahnuť veľkú lásku. Nedarilo sa mi, aspoň raz som polnoc prespala, akoby čosi nechcelo, aby som kúzlo dokončila. Druhý mesiac som si dala pozor, ale doteraz sa nič neudialo. Veď čo iné by som aj mohla čakať od tínedžerských časákov?

Leila si prišla po pár nežných slov a pohladení, a tak som sa zosunula zo stoličky bližšie k jej teplému telíčku, zaborila prsty do mäkučkého krku a nechala si oblizovať tvár. Už načisto vykoľajená som si znova zapla Pokec; mala som dve rýchle pošty. Bola to odpoveď od raňajšieho neznámeho, prezývaného Crosso.

Crosso: „To som rád, že si mi odpísala. :) Nezvyknem oslovovať, mávam Pokec ako pozadie pri práci, ale nejako som zablúdil k tvojmu profilu a dosť ma zaujalo tvoje foto. :) Taká veselá, plná optimizmu. Takže aj ty si si prešla rozchodom? U mňa je to ešte čerstvé, ťažko sa mi s tým vyrovnáva... Zvlášť keď nechápem, prečo sa to pokazilo. Ale bude dobre. Dúfam, že ty si už z toho vonku.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Poďakovanie

1