Erika P. Hamlet

Kapitánův dárek

Mocné kordy rodu Wellnsburgů

4. díl

Ukázka z elektronické knihy

ÚVOD

Příběh se odehrává na konci 17. století v době, která jakoby se zastavila u mocného kardinála Richelieua, kterému tři mušketýři připravili mnoho bezesných nocí.

Těžký je život chudého lidu, kde honby na čarodějnice a udavačství jsou na denním pořádku a moc církve a bohaté šlechty je naprosto nepřemožitelná.

POKUŠENÍ

„Příroda je zde pořád tak nádherná jako předtím,“ libovala si Elizabeth, která se rozhlížela kolem a uznale pokyvovala hlavou. „Nevím proč, ale pokaždé, když si mohu vyjet na koni, je to pro mne jako odměna a nikdy se to nestalo všedností!“ poznamenala, poplácala černého plnokrevníka po šíji, klusající na koni vedle své nejlepší kamarádky Patricie, která obdivovala a kochala se okolní přírodou stejně tak jako ona, ale rovněž vše, o čem se tam mluvilo, pozorně vnímala.

„Není se čemu divit, láska ke koňům koluje ve vaší krvi. Tvoje matka Katarine miluje koně a jízdu na nich si rovněž vychutnává, tvůj otec Martrek nesměl nikdy chybět u žádného nově narozeného hříběte a když se podíváš dozadu na svého bratra, tak ten má snad radši koně než mne! I teď ho šetří, jenom aby se neunavil cvalem,“ pousmála se a pokrčila rameny.

„Ach, to není pravda, Patricie, to trošičku přeháníš! Febien tě má stejně tak rád, jako tomu bylo již tehdy, když ses o něj začala starat v době jeho zranění. Koně mu nesmíš nikdy vyčítat, protože narazíš, víš sama dobře, že s nimi vyrůstal a hrabě Henri Balaret ho vedl k lásce k nim, ale to snad ani nemusel, protože jak jsi sama poznala, koluje nám to v krvi. Víš co?“ otočila se na Patricii, „pojďme se jim oběma na chvíli ztratit!“ navrhla a lehce bodla koně do slabin. Její kamarádku nemusela k ničemu dvakrát pobízet a měla ji záhy za svými zády. Obě uhnuly z cesty a hnaly si to k té samé řece, kde se před lety topila Patricie a Elizabeth ji zachraňovala. Seskočily z koní a posadily se na prostornou skálu.

„Je tady moc hezky! No vlastně vždycky bylo!“ prohodila Elizabeth, „nicméně jsem ráda, že panství tvého strýce hraběte Balareta bylo ponecháno jeho dceři Henrietě a on nedávno dokončil pěkně sídlo kousek od hrabství Wellnsburgů.“

„Myslím si, že mu to Febien ani nemusel navrhnout, časem by tak stejně udělal, protože bez svých vnuků nemůže žít,“ dodala Patricie a nesnažila se vyrušovat Elizabeth, která byla zahleděna do řeky, ve které se s farskými kluky učila plavat, nebo kousek od ní pomáhala Francesce bělit prádlo. Všechno se jí to vynořovalo před očima, jakoby to bylo včera.

„Uplynuly pouze tři roky,“ pokračovala Patricie, „co jsme se vrátily z cest a všechno se náramně změnilo!“ uznale pokyvovala hlavou, přesto však i teď mohla cítit to škubání celým tělem, když s ní Elizabeth lomcovala a snažila se jí vysvobodit zaklíněnou nohu.

„Změnilo se to k lepšímu a to je dobře! Právě jsem na některé věci myslela a přišlo mi to, jakoby se to stalo včera,“ dodala Elizabeth a podívala se na Patricii, která se musela zasmát, protože tahle místa přenesla i ji o několik let dozadu a jí to přišlo, jakoby se to stalo minulý týden.

„Hosté se sjíždí na Wellnsburgskou pevnost, jak ji jednou pojmenovala moje teta Hedvika,“ vztyčila prst nahoru, aby tomu dodala patřičný důraz, „no a až tam budou všichni, budeš mít svatbu, Patricie, tak si už prosím nevymýšlej, že tě Febien nemá rád!“

„Chtěla jsi říct, že budeme mít svatby. Nebo jsi si snad něco rozmyslela a chceš nechat Federikovi vykrvácet srdce?“ nevěřícně kroutila hlavou Patricie, která chytla Elizabeth za rameno a podívala se jí zpříma do očí.

„Ach ovšem, svatby! Já to řekla proto, abych zdůraznila tu tvou! Ne, nic jsem si nerozmyslela, jsem hodně šťastná, Federika znám od dětství a vřele ho miluji, tak není důvod na tom něco měnit. Je milý, pozorný a udělá vše, co mi na očích vidí. Jak vidíš, oba přijeli sem, abychom společně požádali otce Vincenta o jeho laskavost. Pokud to bude možné, byla bych ráda, aby to byl právě on, kdo nás oddá, tak jak oddal před lety i mé rodiče.“ Poté bylo ticho, které přerušila Patricie, „tak nějak se mi stýská po tom všem dobrodružství, co jsme spolu zažily a já jenom doufám, že svatbou se nic nepohřbí.“ Elizabeth se na ni podívala s rozzářenýma očima a pokývala hlavou, „ani nevíš, jak se mi také za vším stýská a já jenom doufám, že Febien s Federikem mají stejné pocity! Jsem ráda, že přijede i matčina kamarádka Eveline, o které jsem hodně slyšela, také naše ctihodné sestry s panem Lukasem a Darenem….a..a .. přijde mi to všechno tak, jakoby každý z nich patřil do rodiny! Těším se, že mi svým příchodem oživí vzpomínky!“ rozplývala se, protože své přátele opravdu postrádala.

„Je pěkné vzpomínat a uchovávat si vzpomínky, s tím musím souhlasit, ale já myslela, zda se nám ještě podaří něco dobrodružného spolu zažít a mezi to dobrodružství už vůbec nemůžu počítat výchovu dětí nebo slavení společných svátků a narozenin, což je nepochybně hezké, ale ty přece víš, jak to myslím, Elizabeth, nebo snad ne?“

„Ano, vím, jak to myslíš a také to mohu na tobě poznat, jak tě vše změnilo, Patricie. Už se nedíváš na své nacukrované šaty, aby se nedejbůh nepomačkaly, nebo zda jsou dokonale vyžehlené, ale jakýkoliv závan šimrající dobrodružství u tvého nosu je ti milejší, než byly uznalé proslovy pana Marethyho, které spíše zapadnou do unavené a rozhýčkané aristokratické smetánky, která kolem vládne.“

„Ano, máš dobrý postřeh, Elizabeth, přesně tak jsem to myslela,“ podívala se na příchozí muže, co je vytrhli z rozhovoru.

„Ach, tak tady jste se chtěly před námi schovat, do prožitých vzpomínek a míst, co pro vás tak moc znamenají!“ volal na ně Febien z koně, když už oba byli při dívkách.

„Měli bychom se vrátit, protože ráno odjíždíme na farnost otce Vincenta a poté zpět na hrabství Wellnsburgových, kde se vás nemohou dočkat vaše švadleny!“ prohodil Federik a usmál se na ně.

„Jsi si tak jistý, že jsou to švadleny a že to nejsi ty, bratře, který se nemůže dočkat, až bude moje sestra pod čepcem?“ škádlil ho Febien. Elizabeth se na něj podívala a jenom pokroutila nevěřícně hlavou nad tím, že ho pořád drží to šprýmování.

„Myslím si, že je zde čtveřice mladých lidí, kteří vědí naprosto přesně, proč se tak rozhodli. Není v tom nic jiného než čistá láska, která nás utvrdila v tom, že jsme udělali to správné rozhodnutí,“ uzavřela veškeré to polemizování Elizabeth.

„Měli bychom odvést koně k řece a nechat je napít,“ navrhl Febien a Federik s ním souhlasil.

„Je moc hezké, že je tak starostlivý!“ prohodila Patricie, která se za nimi dívala.

„Ano, to je! On byl už jako dítě velice starostlivý, a proto není pro lidi těžké si ho zamilovat.“

Elizabeth vstala a šla ke svému koni, u kterého čekal Federik, aby jí pomohl do sedla, přičemž k ní udělal hlubokou úklonu a poté se nezapomněl podívat na Febiena, ke kterému protáhnul obličej, aby ho poškádlil humorem sobě vlastním.

Bylo už pozdě navečer, když se všichni vrátili domů z hrabství Balaretových a těšili se, že si pořádně odpočinou. Vlahé letní dny byly dlouhé a tak se toho dalo hodně stihnout. Přípravy na dvě svatby byly v plném proudu a každý měl zaměstnanou svou mysl přemýšlením, jen aby se nedej Bůh na něco nezapomnělo.

„Hned, jakmile se převléknu, stavím se u tebe a můžeme jít společně do jídelny,“ navrhovala Patricii Elizabeth, když spolu kráčely panskou chodbou do svých pokojů obtěžkané cestovními vaky, které si chtěly odnést samy a po cestě si nerušeně popovídat. Elizabeth se při její nabídce zastavila, podívala se na ni, položila jedno zavazadlo na zem a nonšalantně s gestem své ruky poznamenala: „Ale neopozdi se!“ čímž připomněla Patricii vlastní slova z doby, kdy tato panovačná dívka hledala sama sebe a její zpupnost u ní pořád hrála prim. Aby Elizabeth vyjádřila, že všechno myslela v humorném tónu, hned se tomu začala srdečně smát a k tomu smíchu se přidala i Patricie, která ji objala a už utíkala dál, protože její pokoj byl skoro na druhé straně panství. Elizabeth vešla do svého pokoje, položila své věci na sofa a nevolala nikoho ze služebnictva, protože chtěla být chvíli sama. Přišla k prostrannému psacímu stolu, usedla si do židle, rozhlížela se kolem sebe a začala o něčem přemýšlet. Po chvilce se nahnula na prvou stranu a rukou otevřela poslední šuplík, ze kterého vyndala srolovaný pergamen. Rozvinula ho a obě strany zatížila těžítkem, aby se nesrolovaly opět k sobě. Teď už stála u stolu a dívala se na dárek kapitána Geweryho – na mapu Želvích ostrovů. Opět se posadila do masivní židle, která byla součástí stolu a začala o něčem přemýšlet, přičemž její zrak spočinul na okně. Ani si nevšimla, že jí někdo ťukal na dveře, až když se vedle ní objevila její kamarádka, si uvědomila, jak musela být hluboce pohroužená do svých myšlenek. Patricie nic neříkala, jenom se také nahnula nad stůl a byla zvědavá, co tak hodně upoutalo Elizabethinu pozornost na této mapě, když jí ani neodpověděla na její zaklepání.

„To je mapa Želvích ostrovů!“ zajásala plavovlasá dívka a obě se najednou podívaly ke dveřím, protože se někdo dožadoval vstupu.

„Vstupte!“ odpověděla Elizabeth a obě dívky si poté stouply tak, aby svou postavou zastínily psací stůl a alespoň z části to, co tam na něm bylo. Dovnitř vešla Katarine a její dcera Elizabeth k ní udělala několik kroků, aby se s ní uvítala. Když uviděla, že jsou tam obě dívky, jenom stručně poznamenala: „Neopozděte se k večeři!“ nedalo jí to a popošla blíže ke stolu, který se Patricie pořád snažila schovávat za svými zády a podívala se, co na něm leží.

„To je mapa Želvích ostrovů, pokud se nepletu! Takovou mi ukazoval i můj otec,“ řekla Katarine a čekala vysvětlení, se kterým hned přispěchala Patricie.

„To máte naprostou pravdu. Ty mapy jsou tři a dostaly jsme je jako dárek od kapitána Geweryho.“

„Ach táák,“ oddechla si Katarine,“no já jenom doufám, že nepomýšlíte na…“

„My? Nééé! Kdepak!“ zaznělo sborově z úst obou dívek.

„Tak dobrá, uvidíme se u večeře.“ Katarine odešla a po chvilce, kdy vstupovala do svého pokoje, začala pištět samou radostí, když před sebou uviděla sedět na pohovce usměvavou Eveline i s Martinem. Rozběhla se a začala je oba srdečně objímat.

„Kde máte moji tetu Hedviku? Neříkejte mi, že ve svých 60 letech je příliš stará na cestování! Ta nás se svým šarmem a dobrým zdravím může strčit všechny do kapsy. Tak kde je? U svého bratra hraběte Richarda a mého otce?“ celá netrpělivá vyzvídala a držela Eveline za obě ruce.

„Hedvika samozřejmě není ještě tak stará na cestování, ale nepřijela s námi, protože říkala, že musí ještě něco zařídit a pak Adrien je pořád ještě na své plavbě. Čas rychle utíká a tak náš synek si již nehraje s Hedvičinými loděmi a panáčky, ale staví ty opravdové a pak je musí přivést ke svým zákazníkům. Proto prosím, omluvte Hedviku, ale ona chtěla počkat na svého uličníka Adriena,“ vysvětlovala upravená Eveline, kterou ten post guvernantky sice změnil co do ošacení, ale v očích měla pořád ty dva neposedné čertíky, které by se nemusely dlouho přemlouvat, aby se udělala nějaká lumpárna. K tomu všemu přidala ještě nevinné pokrčení rameny, aby vše dostatečně vyjádřila. „Tady ti tvoje teta Hedvika posílá balík a dopis, ve kterém snad všechno dostatečně vysvětluje.“

„Děkuji! To je od ní milé,“ Katarine se podívala na hodiny a rychle poznamenala, ,,teď vás rychle doprovodím do vašeho pokoje a přesně v šest se spolu uvidíme u večeře. Ty další dny budeš mým zajatcem, protože mi toho budeš muset hodně povyprávět!“ hrozila prstem na Eveline.

„No já si myslím, že to bude vzájemné,“ poznamenal Martin, pokyvoval hlavou a otvíral dveře.

Hrabě Richard, který vévodil slavnostní večeři všem těm, kteří se na panství již sešli, se cítil nadmíru šťasten a ten samý výraz štěstí se dal číst i z obličeje Melanie, protože zde měla svou dceru, Martreka a navíc k tomu i dvě roztomilá štěbetavá dvojčata s milou společností. Jen tak v duchu sama pro sebe počítala hosty, kolik jich již sedělo dnešního večera u stolu a na kolik se ještě čeká. Mile se na všechny strany usmívala a cítila, že jí vedle Katarine a jejího muže, kterého si vždy upřímně přála vidět vedle své dcery, vlastně u stolu nic nechybí. Byla vděčná své švagrové Hedvice, která jim k tomu štěstí dopomohla. Viděla je oba, jak si i po letech rozumí a mnohdytvrdé zkoušky života, kterými museli spolu procházet, je ve svém vztahu zocelily. Šťastně se smějí svým šprýmům a mají se rádi, občas dostala od Katarine pohlazení po zádech, když jí něco důvěrného u stolu svěřovala a ona se jako matka cítila v sedmém nebi. Občas její dcera podvědomě vycítila, že se na ně matka dívá a usmívá, otočila k ní hlavu společně s Martrekem a oba jí její úsměv opětovali. Všichni se u stolu dobře bavili a to byl projev toho, že jsou spokojeni. Po pravé straně Katarine seděla Eveline s Martinem a hned na druhé straně přímo proti nim seděla mladá čtveřice, kterou čekal ten slavný den, kvůli kterému se sem začali scházet hosté. Katarine se malinko předklonila, podívala se na levou a pravou stranu stolu a pak také na hosty z protější strany a uznala, že teď je ten správný okamžik, kdy by mohla přečíst Hedvičin dopis. Vstala, uchopila do rukou dezertní lžičku, kterou decentně zacinkala na sklenici, aby si tím vynutila pozornost všech přítomných hostů.

„Vím, že uvítacích přípitků bylo již několik, a proto bych chtěla začít ze zcela jiného soudku,“ začala a podívala se, zda jí všichni naslouchají. „Mám pro vás jedno překvapení, které pro nás připravila moje teta Hedvika,“ podívala se na svého otce, kterého to začalo zajímat. „Drahý otče, tvoje sestra zde píše, že po celá dlouhá léta ukrývala přede všemi jedno tajemství!“ hrabě Richard položil na stůl sklenici, ze které se chystal napít a zabodnul zrak na svou dceru. „Teta Hedvika nepovažovala za důležité nám říct, že má dceru, co se jí nakonec podobá, protože si vždy dělala, co se jí zachtělo!“ podívala se kolem sebe na udivené obličeje, které nic nechápaly a otce, který polknul naprázdno. Eveline, která s Hedvikou žila, byla také udivená, protože ani ona o ničem nevěděla a tak se nevěřícně dívala na svou kamarádku Katarine.

„Zde nám teta posílá vysvětlení,“ pokračovala Katarine a zamávala rukou, ve které držela dopis, „tvoje sestra Hedvika před lety potají adoptovala za svou dceru zde Eveline.“ V jídelně měli teď hosté otevřená ústa údivem, ale tím šťastným, který se dal z jejich obličejů vyčíst.

„Mne, že adoptovala?“ nesměle se postavila Eveline a kroutila nevěřícně hlavou.

„Ano, Hedvika tě adoptovala a měla to připravené ti to říct vždy ve chvíli, kdyby si se náhodou rozhodla odejít z jejího panství, tak ti tím chtěla říct, že nemůžeš odejít, protože již bys opouštěla vlastní dům!“ Po těchto slovech začal hrabě Richard tleskat, povstal a uchopil číši vína se slovy: „Tohle zasluhuje pořádný přípitek bez ohledu na to, že jich již zde bylo několik, protože je to jedno z těch správných rozhodnutí, se kterým mohu se svou sestrou souhlasit bez jakéhokoliv hašteření!“ Všichni poté povstali a následovali ho, jenom omráčená Eveline s Martinem tam nehybně stáli, jakoby jejich tělem prolétnul blesk z čistého nebe a přitloukl je k podlaze.“

„No tááák, mluvíme a připíjíme tady na tebe, sestřenko!“ Katarine jí vtlačila číši vína do rukou a lehce ji poplácala po zádech. Eveline se ale dlouho nemohla probrat z toho, co slyšela. Mile se usmívala a otáčela na každého a bylo vidět, jak je šťastná, snažila se všechno to rozčarování vstřebat, ale šlo to pomalu. Když hosté usedli, Katarine pokračovala: „Hedvika se omlouvá, že tak nemohla udělat i s Martinem, protože by to pak vypadalo, že si její dcera vzala za chotě svého bratra,“ mluvila a tato její slova vyvolala smích u všech, co tam v jídelně byli. Poté zvedla ruku a uklidnila bujarou společnost. „To ale není všechno, co tady tvoje máma Hedvika píše,“ teď se Katarine naklonila k Eveline a povídala ke své kamarádce, „víš, ten balík, který mi poslala teta, je vlastně pro tebe a Hedvika věří, že se ti náš rodový erb bude líbit a že si ho právem zasloužíš. Teď se na stole ozvalo klepání lžic, kterým se provolávalo povzbuzení pro novou členku rodu Wellnsburgů a Katarine se tomu musela smát, protože svým čtením připravovala Eveline jedno překvapení za druhým, ale i horké chvíle. „Vedle jízdy na koni,“ pokračovala, „ke které ti posílá ten jezdecký oblek s erbem rodu, si přeje, aby ses naučila také šermovat!“ Z protější strany pro Eveline hned přišla pomoc od Federika s Febienem, kteří vykřikli: „My ti se vším pomůžeme a tentokráte to bude zaručeně bez rozbitých obrázků!“ všichni se tomu začali srdečně smát.

„Děkuji za nabízenou pomoc, ale pevně věřím, že to s Katarine spolu zvládneme a že mne neprobodne hned v začátcích, kdy se mi nebude dařit,“ mluvila teď dívka, která před lety těžce pracovala v jejich kuchyni, nicméně si vedle práce našla cestu k srdci Katarine, a to hlavně svými skutky jako její dětská kamarádka, která neměla nejmenší tušení o tom, co jí nadělil osud do vínku. Teď tam před všemi stála žena vytříbeného vkusu s galantním chováním, která nikdy nezapomněla na to, komu může vděčit za svoje štěstí.

„Rozhodně nám musí teta Eveline povykládat o tom, jaké lumpárny natropila s mou mámou,“ prohodila Elizabeth a podívala se na Patricii, která s ní očividně souhlasila.

Téhož večera, kdy se pomalu každý odebral do svých komnat se spoustou zážitků, aby se připravil ke spaní, dostalo hrabství další milou návštěvu, a to v podobě princezny Fahiram a jejího muže Ettiena, kteří jim přivezli mimo drahých dárků také ukázat i svého syna Damiana, kterému byly dva roky a tři měsíce. Jejich honosná loď kotvila v přístavu, jak se zmínila princezna, která věřila, že ji tam nechá nečinně stát dalších pár měsíců, protože se těšila na všechno, co jí mohou Elizabeth s Patricií ve své zemi ukázat. Bylo už hodně pozdě a tak si slíbili, že budou v povídání pokračovat hned druhého dne.

Fahiram byla nadšena hrabstvím, když si ho procházela za doprovodu paní Melanie a svých přátel, aby se s ním seznámila a našla vše, co potřebuje. Moc se jí líbilo v šermířském sálu. Rezherad již dlouho nebyla její otrokyní, ale její společnicí a pro svého syna Damiana si princezna přivezla chůvu.

Jak bylo vidět, dámská část se po prohlídce uvelebila ve společenské místnosti a pochutnávala si na dobré čokoládě, zatímco muži obdivovali stáje hraběte Wellnsburga a poté museli vyzkoušet i několik koní. Ještě pořád se čekalo na příchod ctihodných sester, pana Radefela, pana Lukase a Darena.

* * *

„Je to jiný svět, ten, ve kterém žije princezna,“ poznamenala Katarine, když mluvila se svou dcerou v jejím pokoji.

„S tím mohu naprosto souhlasit, jediné, co bude asi pro všechny světy společné, jsou poctiví a nepoctiví lidé a o tom víš, matko, přece své! Když jsem byla dítětem, věřila jsem na skřítky a duchy, když o nich povídala Franceska, ale to, co jsem zažila v zemi princezny, mě utvrdilo v tom, že něco opravdu existuje, nějaké síly, které tě mohou uhranout, strhnout do záhuby, nebo ti také i pomoct.“ Co si o tom myslíš ty?“ vyzvídala Elizabeth.

„Já jsem vždycky věřila na duchy, o tom není pochyb a jednoho jsem měla možnost vidět zrovna v tu noc, kdy jsem odsud z hrabství prchala. No a pak jak si chceš vysvětlit světélkující obraz, který nám pomohl dostat se z bažin? Určitě to bylo někým sesláno, někým, kdo nás měl rád, a proto se modli k Bohu, aby ty zlé síly od tebe držel stranou,“ Katarine se podívala na hodiny a vykřikla: „Svaté varhany! Už musím běžet, nebo mě Eveline v šermířském sálu probodne již na první lekci šermu, za to, že jdu pozdě!“ Jak to dořekla, pelášila pryč a nechala svou dceru samotnou. Elizabeth opět otevřela poslední šuplík psacího stolu a prohlížela si mapu. „Jak to jen udělat, abychom dostali od hraběte Wellnsburgů, mého dědy, jemuž patří dvě lodě, svolení plavit se po moři! Když mu to řekneme, nebude chtít o tom ani slyšet. Když mu znenadání zmizíme z očí i s lodí, půjde nás hledat, na to mohu vsadit svou hlavu! Tady musí pomoct i Patricie se svými nápady a nebo bych měla použít trošku své ženské mazanosti, jak to uměla moje matka?“ pohodila hlavou ze strany na stranu, jakoby o tom uvažovala a pak se podívala na své šaty. ,,Šermířský sál? Proč tam také nezajít? A proč….?“

„Tak jak vááám to jde??“ zeptali se čtyři nakukující hlavy přes dveře do sálu, kde Katarine proháněla Eveline. Usmívali se a tiše vešli dovnitř, plně ustrojeni šermovat, přičemž uznale pokyvovali hlavami.

„Myslím si, že podívaná na ně bude daleko lepší zábava,“ prohlásila Eveline, pohodila hlavou směrem k příchozím a žalostně zakvílela: „Já se to asi nikdy nenaučím!“ a pak se ještě s vážností zeptala: „Myslíte si, že by to bylo hodně složité trochu poupravit rodinný erb?“

„Co tím myslíš, trochu poupravit?“zeptala se jí Katarine a i ostatní nastražili uši.

„No myslela jsem, kdyby se mohly ty kordy odstranit a dal se tam třeba bochník chleba, hned by to bylo pro mne mnohem jednodušší! Ten umím upéct a to zcela bezchybně!“ pronesla svůj návrh, odložila svou zbraň a usedla si do polstrovaného křesla, kterých tam bylo i s malými stolky hned několik. Záhy po svém upřímném projevu uslyšela nefalšovaný smích s Febienovou poznámkou, který vyzýval ke střehu Federika: ,,Braň se, bochníku!“ Až po těchto slovech si Eveline uvědomila, co vlastně požadovala a musela se tomu také s chutí hihňat. Katarine se k ní posadila celá uřícená a dívala se na čtveřici zdatných šermířů, na kterých mohlo oko s vděčností spočinout a polaskat se při pohledu na tak dokonalou techniku výpadů, obrany, zásahů, úskoků a se vším tím, co do toho vložili navíc a to bylo kouzlo osobitého šarmu a jedinečného zápalu.

„To se jim to předvádí, když měli toho nejlepšího mistra!“ utrousila Eveline a rukou předvedla pár šermířských tahů před sebou jen tak do vzduchoprázdna.

„Děkuji za uznání!“ odpověděla Katarine, která se k ní malinko uklonila, protože věděla, že to, že všichni umí dokonale ovládat šerm včetně Patricie, bylo nepochybně její zásluhou a všech těch lekcí, kterým je naučila techniku šermování, kterou pak předávaly dál.

„No a ty zde pořád nefňukej!“prohodila Katarine. „Naučila si se péct chleba, hře na klavír, strašit, tak zvládneš i tuhle techniku!“ ubezpečovala ji Katarine a pozorně se dívala na Elizabeth, jak šermuje s Patricií.

„Nekryla sis pravou stranu!“ křičela na svou dceru, „no a teď to tady máááš, vidíš!“ Patricie ji úplně odzbrojila a vyrazila své soupeřce z rukou kord, ale záhy toho litovala, protože Febien a Federik přestali bojovat a přispěchali Elizabeth na pomoc.

„No táák, nic si z toho nedělej! Ona se neumí chovat, že?“ utěšovali ji oba dva kavalíři a protáhli k Patricii své škodolibé obličeje. Utěšovali Katarine, objali ji a hladili ji po ramenou, zatímco Patricie zůstala stát a dívala se na ně jako opařená mimo zájem veškeré pozornosti, co přimělo Eveline i Katarine k srdečnému smíchu.

„No tááák, neber si to moc k srdci, drahá Elizabeth,“ konejšil ji Federik, zatímco ji Febien držel v objetí a také ji utěšoval: „Kdo se jenom opovážil udělat něco tak nehorázného mé drahé sestřičce! Taková troufalost!“ Elizabeth při těchto slovech cudně a až nevinně sklopila zrak a nechala se obletovat, přičemž ale udělala na Patricii posměvačný dlouhý nos, tak jak tam stála v objetí s bratrem, hned nato se ale začala dobrosrdečně smát.

„Myslím, že jsem také prohrála! A kde je útěcha mých kavalírů!“ zvolala rozpačitá Patricie a hodila kord na zem, co přimělo k hlasitému smíchu všechny, co byli v sále. Tohle nastrojené divadlo je náramně pobavilo. Smích nestačil utichnout a do šermířského sálu vstoupily ladnými kroky dvě postavy japonských ninjů, které na sebe strhly veškerou pozornost. Černý šat jim zahaloval celé tělo s výjimkou očí, kterými si prohlížely své obdivovatele a místnost, do které se dostaly, jakoby chtěly zjistit, kde najít únikové cesty, pokud je budou potřebovat. Šermování ustoupilo stranou a všichni po chvilce sledovali se zatajeným dechem jejich umění, ve kterém předváděly výskoky, útoky mečů, které vytáhly z pouzdra upevněném na svých zádech. Bylo slyšet řinčení zbraní, které místy při střetu i zajiskřily. Bojovníci předváděli roznožky nohou, přemety ve vzduchu a rychlé kutálení po zemi, když se chtěli přemístit na jiné místo, aby se uchránili před zásahem. Udělali to šikovně i s meči, které si přitiskli na svou hruď a chránili je předloktím, na kterém se přetáčelipo vlastní ose tak, aby se nepořezali, když se museli párkrát překulit po zemi a uniknout zásahům. Po skončení bojové ukázky sklidili velké ovace a obdiv všech přítomných, kteří nevycházeli z úžasu.

„Když jsem je tak sledovala, tak vlastně mohu být ráda, že Hedvika po mně chtěla jenom šermování, že?“ hlesla Eveline a Katarine při těch slovech propukla v smích. Obě spontánně zatleskaly dívkám, co jim předvedly mistrovské kousky, které v nich zanechaly spoustu dojmů.

„Tady můžeš vidět, jak se všude ve světě učí lidé tomu, co mají rádi, nebo co je pro ně po generace uctívané a zažité,“ konstatovala Katarine.

„Řekla bych jiný kraj, jiný mrav. Jsem ráda, že jsem zde a že nemusím dělat zvěda pro královskou rodinu,“ tiše se zasmála Eveline.

„Napozítří by měl dorazit zbytek hostů a tak bychom měli dohlídnout na pokoje, zda je všechno v pořádku,“ Katarine se naklonila k Eveline, která jenom souhlasně pokývala hlavou, přičemž pořád zírala k hloučku mladých lidí, co se spolu na parketu prostranné šermírny bavili. Federik s Febienem obdivovali mistrovské meče a dívky pohodlný oděv.

„Zítra bychom si také určitě neměli nechat ujít příležitost a podívat se, jak to dívkám sluší v jejich svatebních šatech, které si budou naposledy zkoušet, co ty na to?“ zeptala se Eveline.

„To rozhodně uděláme,“ ujistila ji její kamarádka, „ale zrovna teď si přeji, aby už byla večeře, protože mi hrozně vyhládlo a to jsem nemusela dělat ani ty přemety vzduchem, které dělali zde naši hosté!“ obě odcházely z šermířského sálu a za sebou zanechávaly mladou bujarou společnost, která neutichala ve svém nadšeném povídání.

U večeře už byli všichni přítomní a tak se čekalo jenom na hraběte, který jako obvykle zahajoval uvítací řeč s pár zdvořilostními frázemi, kterými se chtěl ujistit, že každý měl vydařený den a popřál jim dobrou chuť. Teď se tomu tak nedělo, protože hrabě byl ponořen do nějakého čtení, které měl opřené o hranu stolu, a proto se sešlá společnost začala decentně bavit v tichém tónu vzájemně se sebou a vyčkávali na pravidelný stereotyp proslovu a poté na pokyn, kdy vyzve pán domu služebnictvo, aby nosilo na stůl. Po chvilce bylo vidět Melanii, jak vyzvídá očima po Katarine, zda neví, co se děje. Ta ji pokrčením ramen a záporným kroucením hlavy odpověděla, že nemá nejmenšího tušení. Když se Katarine podívala na hosty sedící u stolu, každý krčil rameny a kroutil hlavou, že ani oni nevědí. Najednou se otevřely dveře do jídelny a oči všech spočinuly na vysmátém obličeji, který se v nich objevil.

„Hedviko!!“ zvolala Melanie, která již od sebe odtahovala židli, aby se k ní rozběhla a náležitě ji uvítala. Zazněl potlesk a z některých míst i klepání lžic o stůl. Poté k milé návštěvě přišli Eveline s Martinem a vroucně ji objali. Služebnictvo pro ni hned udělalo místo u stolu vedle Melanie a tak se mohlo začít.

„Když jsem dostal dopis od Hedviky,“ začal hrabě pohodlně opřený do židle, „nevěděl jsem, zda to myslí vážně, a nebo si ze mne opět utahuje, ale její přání, abych s večeří posečkal, jsem akceptoval, protože jsem pochopil, že se bude muset po cestě převléknout, pokud tedy dorazila, o čemž jsem ale nevěděl. Tak a zde ji máme v celé své kráse!“ podíval se na ni a ona se všem dokola ukláněla a rozdávala úsměvy. Hrabě se naklonil ke stolu, aby si pravou rukou podal číši vína a udělal přípitek. Druhou, tou levou se chytil o roh stolu, aby se postavil. Jak se zvedal, ještě předkloněný se podíval na svou umazanou ruku od sladkého čokoládového krému, kterým byl zespodu natřen pravý roh jeho stolu, opět dosednul do židle a zakřičel, „Hedviko!“ Oči pana Radefela, hraběte Balareta a všech ostatních, kteří nevěděli, jak se spolu dokážou tihle dva sourozenci mezi sebou bavit, se zabodnuly nejdříve na hraběte a pak na poklidnou Hedviku, která nejdříve nadzvedla své unavené oči od svého jídla, poté svou číši s vínem a letmým úsměvem se podívala na svého bratra a povstala: „Já vím,milý bratře, že ti to hodně dlouho chybělo! A neříkej mi, že ne!“ Po těchto slovech se hrabě začal smát a svým smíchem nakazil i další, kteří se k němu přidali a s chutí se pak pustili do večeře. Takhle dokonale nachytat hraběte mohla jenom jeho sestra Hedvika, která snad víc než jeho žena Melanie znala jeho zlozvyky, co rád dělal a čemu se zápalem oddával.

„Zarmoutilo nás to, když nám Eveline sdělila, že nepřijedeš!“ prohodila k ní Melanie, která si v duchu řekla, že Hedviku musí pořádně vyzpovídat a přidala si kousek masa, který nabízela služebná.

„Ale drahá švagrová, vždyť ty mne přece znáš! Musela jsem svůj příchod trochu okořenit,“ proneslaa zamrkala na ni.

„No, já bych řekla, že jsi ho spíš osladila!“ trochu se zahihňala a podívala se na svého chotě, který se bavil s hrabětem Balaretem.

„Hned po svatbě budu muset ale odejít, prosím, neříkej to nikomu, abys tím nepokazila tuhle sváteční atmosféru.“ Melanie nic neříkala, jenom se na ni dívala a čekala, co jí řekne na vysvětlenou. „Má se vrátit Adrien a nechci, aby tam byl sám pouze se služebnictvem. Chci, aby zde zůstali Eveline s Martinem nějakých pár týdnů, protože jak víš, s Katarine se neviděli celou věčnost a pak mám ještě nějaký plán...“

„Ale proč Adrien neodložil na chvilku svou práci a také nepřijel?“ vyzvídala Melanie a naklonila se blíž k Hedvice, aby ji slyšela, protože kolem stolu začalo být značně rušno.

„No, jak jsi si nepochybně všimla, tvé děti Christopher-Febien a Elizabeth jsou již dospělé a u Adriena tomu není jinak. Do přístavu, tam kde staví své lodě, občas přicházela dívka jménem Genewill Le Genwiere a ta mu nepochybně uloupila srdce.“

„Ach, jak romantické, takže zamilovanost se nevyhnula ani tomuto mladému muži!“ nadchnula se Melanie, kterou příchod svých blízkých do rodinného sídla úplně vyléčil.

„No, jak se to řekne! Musím však uznat, že moje sluníčko Adrien je opravdu pohledný mladý šlechtic. On to ale zatím neví, že je také Wellnsburg,“ Hedvika se trochu zahihňala, ale rychle nahodila vážnýobličej. ,,Ale Melanie, ty přece víš, že zde nerozkvétala živná půda pro romantiku, když se zde pohledný Martrek zamiloval do tvé dcery! Tvůj muž a můj morous bratr tou dobou dělal všechno, jen aby zhatil jejich plány. Jak to bylo dětinské a hloupé, na to přišel sám po dlouhých letech. Takových lidí s ješitnou a majetnickou povahou, jak tenkrát přemýšlel i on, je pořád hodně.“

„To máš pravdu, ale ty jsi přece vždycky věděla, jak pomoct, Hedviko. Copak se pro Adriena nedá něco udělat?“

„Na tom pořád pracuji a doufám, že s Boží pomocí to zvládnu!“ poznamenala Hedvika a podívala se do strany, odkud uslyšela volat své jméno. Melanie se k ní opět naklonila, aby jí pomohla zorientovat se.

„To je moje vnučka Elizabeth, co tě volá a vedle ní s tou dlouhou blonďatou hřívou sedí její kamarádka Patricie. To jsou ty dívenky, co se budou vdávat. Elizabeth má z druhé strany Federika, to je její nastávající a také vnuk hraběte Balareta, se kterým zrovna mluví tvůj bratr, nebo když chceš, říkejme mu můj choť. Melanie si zapamatovala Hedvičina slova, která pronesla pěkných pár let dozadu na jejich sněžném dobrodružství. „Z druhé strany vedle Patricie sedí můj vnuk Christopher-Febien, Martrekův a Katarinin syn a Elizabethino dvojče, který je zamilován do té plavovlasé nádhery a který, jak víš, byl po dlouhá léta veden jako syn Henriety Balaretové Defoárové, která ho vlastně po porodu odcizila.“

Hraběnka nastražila ucho do strany, aby slyšela všechno, co jí Melanie povídala a nic jí z toho neušlo.

„Teto Hedviko, zítra si vás zabíráme na celý den, a proto se již nikomu neslibujte,“ volala k ní přes stůl Elizabeth a prstem ukázala na sebe a na Patricii. Nazpět dostala od Hedviky pokývání hlavou, což bylo jejím příslibem a navíc políbení, které jí hraběnka poslala nonšalantně vzduchem, když políbila konečky svých prstů a odfoukla k ní polibek. Poté hned přesunula svou pozornost ke své švagrové.

„A co se stalo s tím naklepaným třasořitkou, tím hrabětem Theodorem Walesym z Enswersu? Určitě o něm budeš něco vědět, Melanie.“

„Ach ten! Ten si nakonec vzal naši guvernantku Kornélii, ale asi to bylo opět jenom z vypočítavosti, protože potřeboval někoho, kdo by se o něj zadarmo staral, vždyť jsi ho znala! Co vím z doslechu od té dívenky, co sem přiváží čokoládu dvakrát v týdnu, tak ta říkala, že s ní její muž, hrabě Theodor, jedná jako s onucí, tedy kusem hadru na podlahu! Ehm, Ehm.“ Decentně si odkašlala.

„Ach, to mi je opravdu hodně líto,“ kroutila nevěřícně hlavou do stran Hedvika a vzala si dezertní lžičku, aby ochutnala zákusek, na kterém si Melanie již pochutnávala.

„Mělas na mysli tu dívenku s čokoládou, kterou jsme prvně potkaly s Katarine v přístavu?“

„Ano, přesně tu! Vyrostla z ní pohledná dívka, která pomáhá své matce s živností a občas zajde i do Enswersu. Tak vidí, co se tam děje.“

„Ah, vzpomněla jsi čokoládu, tak tu bych si opravdu s chutí dala a možná hned dva šálky,“ povzdechla si Hedvika.

„No tak budeš muset chvíli vydržet, protože se bude servírovat ve společenské místnosti, kde budeme poslouchat hudbu.“ Hedvika jenom nadzvedla obočí,pokývala ze strany na stranu, čímž chtěla říct, že to vypadá slibně!

Po chvíli si už každý mohl pochutnávat na tom, na co měl chuť. Dámy na čokoládě a sladkém likéru, pánové na víně a nebo na něčem ostřejším. Uprostřed společenské místnosti byly sestaveny dva klavíry, čelem proti sobě, kde na jedné straně seděly Elizabeth s Patricií a jejich protějškem byl Christopher-Febien s Federikem. Kolem zdí společenské místnosti bylo spoustu pohodlného sezení se stolky a polstrovanými sedačkami, takže každý si mohl vybrat to, co mu vyhovovalo. První začínaly hrát na klavír dívky a když skončily, hned se na ně napojili se svou skladbou mladí pánové. Po jejich ukončení se opět ujaly slova dívky a když dohrály, čekaly, až pánové začnou. Nic se však nedělo a ony nevěděly, proč nehrají a ani, co tam dělají. Elizabeth se podívala na Patricii a obě pokrčily rameny, poté se Elizabeth chopila poznámkového sešitu, ze kterého vytrhla list. Zmačkala ho do papírové koule a přehodila ho na druhou stranu k mužskému osazenstvu, které zřejmě zapomnělo, že má hrát. Hned nato schytaly dívky dvě papírové koule nazpět, které k nim přiletěly před klavíry. Patricie i Elizabeth se chopily iniciativy a koule odhodily zpět a přidávaly k nim další a další, které rychle tvořily z papírových listů. Obecenstvo bylo jejich činem pobaveno a hned, jakmile odletěla zatoulaná papírová koule mezi ně, začalo je házet nazpět a nebo pohazovat mezi sebou. Teď to už nebyly jenom dívky, které trhaly papír z poznámkových sešitů, ale byli to i Federik s Febienem, kterým to přišlo náramně legrační. Do zápalu hry, jak bylo vidět, se přidala i princezna s Ettienem a tak se každý snažil chytnout kouli, aby s ní nedostal do hlavy.

„Nepřipomíná ti to něco, Katarine?“ volala na ni Melanie, když po ní odhodila ukořistěnou kouli.

„Ano! Vzpomínám si velice dobře a také vím, kdo to sněhové dovádění rozpoutal,“ podívala se na Hedviku, zamířila a hodila jí papírovou kouli, kterou zrovna chytila.

„Řekni mi, Melanie, proč zde není Federikova matka?“ vyzvídala její švagrová, která rovněž měla v zásobě hodně otázek, protože se společně neviděly drahnou dobu.

„Federikovou matkou je hraběnka Henrieta. Je to hrozná podivínka a za to, co udělala, se hrozně stydí. Vše ti řeknu později, protože je to na dlouhé vyprávění. Není tady ani jeho otec Jacob, který se svým podivínstvím vyrovná své choti Henrietě,“ mávnula nad vším rukou.

„Hedviko, je tady něco, co mne poslední dobou nenechává spát a o tom bych chtěla s tebou mluvit, týká se to Katarine a myslím si, že bys mi mohla pomoct,“ naklonila se k jejímu uchu, předstrčila před obě dvě péřový vějíř, za kterým se schovaly a začala ji do všeho zasvěcovat. Její švagrová vykulila oči, pak nimi zamrkala a souhlasně pokývala hlavou, „Melanie, to budeme muset dozajista zařídit,“ ubezpečila ji Hedvika, „a jsem si naprosto jistá, že k tomu budu potřebovat právě tohle!“ zvedla ruku se svým šálkem čokolády. Melanie nic nechápala a tak jenom pokrčila rameny.

Voňavé letní ráno probouzelo všechny ptačím zpěvem a čistá obloha byla příslibem pěkného dne, který právě začínal. Fahiram měla ve svém pokoji plné ruce práce se svým synem, který byl mrzutý a tak zkoumala příčinu, co to mohlo způsobit. Udělila chůvě Zhanery několik instrukcí, aby mu nedovolovala jíst všechno, na co dosáhne u malých stolečků a také, aby své jídlo a dobroty držela od něj stranou. Nařídila jí vzít ho ven, tak jak byl zvyklý i doma a vyjít s ním do zahrad. Dveře bez zaklepání otevřel Ettien ustrojený do hnědého jezdeckého kostýmu, usmál se na svou choť a stál u dveří.

„Neříkej mi, že se čeká už jenom na mě!“ vyděšeně se zeptala Fahiram a rychle se podívala na sebe, přičemž zjistila, že není ustrojená.

„A nechceš jít beze mne?“ zeptala se ho a mohla vidět, jak kroutí záporně hlavou, což nepochybně polichotilo princezně, protože si uvědomila, že mu není lhostejná. Nebyla sice ustrojená jít ven, zato vypadala jako vždycky velice pěkně. Obdařila Ettiena pěkným úsměvem a zamrkala očima, aby mu ukázala, že je v sedmém nebi a utíkala do druhé komnaty, aby ho nenechala dlouho čekat.

„Běž napřed, já vás hned doženu!“ ještě mu stihla říct s hlavou mezi dveřmi, které ihned dovřela a po chvíli z nich kráčela šarmantně ustrojená do Wellnsburgského jezdeckého kostýmku se všemi erby tak, jak k němu náležely. Vážila si toho, že si ho mohla zapůjčit, protože se v něm cítila lépe než ve svých hedvábných šatech. Vyšla ven a uviděla, že mladá chasa seděla na koních a vesele se bavila vyprávěním. Jak bylo patrné, opravdu se čekalo jenom na ni, protože i její kamarádka Rezherad byla připravená vyrazit a usmívala se na ni.

„Ach, moc se omlouvám, ale dítě, znáte to!“ poznamenala a dostala od všech sborovou odpověď, „to my neznáme!“ Fahiram pokrčila rameny a nechala Ettiena, aby jí pomohl dostat se do sedla.

„Užijte si dnešního poklidného rána, protože počínaje odpoledním začne pěkný kolotoč!“ poznamenala Elizabeth, aniž by věděla, že se vůbec nemýlí.

„Tak kam vyrazíme?“ zeptal se Febien a podíval se na Fahiram. „Říkala jsi, že chceš zkontrolovat loď a vzít si odsud věci pro syna, které jsi tam zapomněla. Tak to můžeme udělat!“ navrhoval, přičemž viděl, že se princezna zarazila.

„To můžeme udělat někdy jindy a vzít si na to kočár!“

„Vzít si kočár a do přístavu?“ divila se Elizabeth s Patricií. „Vždyť to zvládneme na koních za necelou půlhodinku a bude to pěkná projížďka.“ Federik s Febienem také přikyvovali.

„To ne, to nemůže být pravda!“ oponovala Fahiram a i Rezherad s Ettienem jí dávali za pravdu. „Dostat se sem na vaše panství nám trvalo skoro půl dne, tedy jsem si jistá víc než čtyři hodiny! Že je tomu tak!“ obrátila se na své lidi, kteří jí to odsouhlasili. Mladí Wellnsburgovi včetně Patricie a Federály udělali na sebe udivené pohledy, a poté záporně kroutili hlavami.

„Fahiram, ty jsi zakotvila svou loď v přístavu, který je skoro na půl dne vzdálený od hrabství Wellnsburgů?“ podívala se na ni a viděla, že k ní mlčky přikyvuje hlavou. „Myslím, že potřebujeme mluvit s matkou nebo s hrabětem Wellnsburgem, ale než se tomu tak stane, půjdeme se podívat a přesvědčit do přístavu!“ odpověděla Elizabeth.

„Může mi někdo vysvětlit, co se tak špatného stalo, když moje loď zakotvila v jiném přístavu? Můžeme tam později zajít a zakotvit ji zde!“ ledabyle mávla rukou princezna.

„Obávám se, že všechno bude asi trochu složitější, ale to ti mohou objasnit ti, kteří jsou do věcí daleko více zasvěcení a vědí, co se kolem děje! Tak už pojďte, až se vrátíme ještě v čase, kdy teta Hedvika bude pomýšlet na vstávání, protože pak si budeme muset odstát to zkoušení šatů, kde by nikdo z ženského osazenstva neměl chybět, protože jejich povídání nám může vyplnit a zpestřit čas, zatímco mužská část určitě něco podnikne, jakmile budou vědět víc, co se stalos tvou lodí.“ Jízdu na koních si užívali každý po svém, Federikovi a Ettienovi se chtělo letět s větrem o závod, zatímco Febien šetřil koně a setrvával obklopen dámskou společností. Cesta jim rychle uběhla a již kráčeli přes náměstí, aby se dostali k dokům, kde kotvily lodě. Touhle dobou jich tam bylo hodně a každá byla něčím zajímavá a každá voněla dálkami.

„Začínám tomu věřit, co jsi řekla, protože moje loď tady opravdu není!“ poznamenala Fahiram, která se zadívala na hlouček mužů, co stáli u můstku jedné lodě a doufali, že je někdo zaměstná alespoň na pár hodin, aby si vydělali nějaký peníz na jídlo.

„Kahmere!“ zavolala k nim, protože se jí zdálo, že vidí někoho ze své posádky, která měla setrvat na lodi a starat se o ni v době její nepřítomnosti. Jeden muž se otočil a s udivením zůstal stát, protože princeznu nepoznával v jezdeckém kostýmku, až když na něj zavolala podruhé, popošel blíž a uklonil se před ní.

„Princezno, nevím, zda víte, že...,“ odmlčel se a pak se podíval do země, jakoby se styděl za holou pravdu, kterou musí teď říct. Elizabeth ho předběhla a vyzvídala, „chtěl jsi říct, že vaše loď byla v noci vlákaná do falešného přístavu, poté odcizena a posádka z lodě byla vyhozena! To jsi chtěl říct?“ zeptala se ho a teď všichni čekali, jaká bude jeho odpověď. Muž jenom pokýval hlavou.

„Jak jsi se sem dostal? A kde jsou ostatní?“ vyzvídala. ,,Dovezla nás sem loď toho člověka, co ukořistil tu naši.“

„Posádka mé lodě nebude nikdy žebrat! Ettiene, prosím, postarej se o něj! Sežeň mu v hostinci ubytování a dej mu nějaké peníze. My se teď podíváme po dalších čtyřech. Mám opravdu sto chutí vzít míru na rakev tomu člověku, co mi odcizil loď! Pokud vám to nebude vadit, ráda bych se podívala blíž k támhleté skupině mužů, co skládají bedny,“ lehce bodla koně do slabin a ostatní ji následovali.

„Hej, vy tam! Kdepak máte svou loď Fahiram?“ volala k čtveřici mužů jméno lodě, které bylo totožné s jejím, jak si to její otec přál.

„Princezno!“ přispěchali k ní a jeden z nich se chystal vše vysvětlit, ale ona ho v tom předběhla, „nemusíš mi nic říkat, vím, co se stalo! Nikam neodcházejte a zdržujte se v přístavu, protože rozhodně budu muset něco podniknout. Zde jsou nějaké peníze, abyste si mohli koupit jídlo a ubytování. Když budete něco potřebovat, pozeptejte se, jak se dostat na hrabství Wellnsburgových, kde mne najdete.“

„Princezno, je mi to líto, ale budeme se muset už vrátit, zdrželi jsme se zde víc, než jsme plánovali, nicméně to, co se stalo s vaší lodí, omlouvá vše,“ poznamenala Patricie a obracela koně.

„Myslím, že bychom se neodkladně měli zastavit u našich rodičů,“ pronesla Elizabeth a podívala se na Febiena, „protože není v zájmu ani jednoho z nás, co tady jsme, aby princezninu loď prodali a nebo s ní někam odpluli. Pořád mi v hlavě zvoní jedno jméno Theodor Walesy, protože od té doby, co jsme zde na hrabství, ho rodiče a také prarodiče několikráte vyslovili a netvářili se moc radostně. A proto ani já z toho vůbec nemám dobrý pocit!“ popohnala koně do cvalu a ostatní dívky ji následovaly.

* * *

„Copak se stalo? Snad jste pro Bůh nezrušily svatbu? Z vašich očí můžu číst, že se něco stalo!“ vítala je znepokojená Melanie stojící na schodech hrabství, když viděla ženskou část daleko vepředu, která na nic nečekala, seskočila z koní a hnala si to nahoru do panství.

„Šla jsem vás vyhlížet, abych vám sdělila, že se vše přesunulo do modrého salonku, tedy jenom dámská společnost a také, že již všichni dorazili. Tak tak,“ koktala, „řekne mi už někdo, co se tady děje?“ Melanie dupla rozmrzele nohou a dožadovala se objasnění na tuto zběsilou jízdu, a posléze i toho úprku dovnitř do panství.

„Musím mluvit s dědečkem,“ jako první k ní přiskočila a vřele ji objala Elizabeth, poté Patricie, přidali se i Princezna s Rezherad. Melanie ale pořád nic nechápala a tak čekala, přičemž rozhodila rukama do stran.

„Myslím, že zde máme na krku jeden nechtěný problém a všechno se dozvíš u večeře, pokud s tím bude souhlasit také matka a tvůj choť, aby se to řeklo i ostatním. Vyřiď, prosím, do modrého salonku, že jsme již na cestě!“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

ÚVOD

POKUŠENÍ