Samuel Monique

Banda

Ukážka z elektronickej knihy

1 Tak takto

1. 1 Ako začať?

Ahojte. A čo teraz? Viete, najťažšie je začať. Môžete mať v hlave milión myšlienok, nápadov, ale keď neurobíte dobrý úvod, tak je to k ničomu. Prečo? No preto, lebo každý to hneď zatvorí. Preto, lebo ho to neupúta. Nepriklincuje ho k sedačke a nepritiahne mu oči na písmená. To je podstatné, mať pritiahnuté oči na písmená. Oči potom po nich len tak letia a už to ide samo. Dôležité však je mať dobrý úvod.

Mal by byť zaujímavý alebo šokujúci. Samozrejme, nemôžeme urobiť taký šokujúci úvod, že v ňom prezradíme vraha (pokiaľ ide o kriminálku). To už je o inom. Tam je zase podstatný šokujúci záver. Lenže v ňom ešte ani zďaleka nie sme. Stále sme v úvode. Poviete si, ten okolo toho načmára, nech už začne. Možno mnohí z vás tiež už niečo niekedy napísali a nemali s úvodom vôbec žiadny problém. Môže byť. Ostatní z vás s tým problém hádam mali (medzi nich patrím aj ja). A potom ste tu ešte úplne tí poslední, ktorí ešte nenapísali nič a myslíte si, že by ste s úvodom mali alebo nemali problém. Nevadí, nech je ako je, ja s ním očividne problém mám.

Šokujúci úvod. Šokujúci úvod. Musím sa vám priznať, že kým som sa k niečomu vôbec dostal, tak tie dve slová, šokujúci úvod, som mal v hlave asi tri dni. Pochopte, tri dni som premýšľal nad šokujúcim úvodom a čuduj sa svete, k ničomu som nedospel. Začínal som sa vzdávať. Predsa keď neviem skomoliť ani len úvod, čo bude ďalej? Dostanem sa aspoň po stranu dvadsať? Alebo by som skúsil päťdesiat strán? Bol by to skutočne heroický výkon, keby som mal aspoň sto strán. Mohol by som byť na seba skutočne hrdý. Pekné predstavy, lenže ja ešte nie som ani v úvode, pretože o ňom premýšľam už tri dni. Fakt nepríjemné.

Teda ako začať. Povedzme, že by som do toho hneď skočil. Napríklad do polovice toho príbehu, ktorý vám chcem rozpovedať. S tým nie som veľmi stotožnený. Malo by to ísť od začiatku. Potom nebudete vedieť, čo sa stalo, ako a prečo, rozumiete mi? Nie, to nie je dobrý nápad.

Najlepšie to bude zobrať pekne po poriadku. A tu sa opäť dostávame k tomu prekliatemu úvodu.

Toto bude príbeh o skupine kamarátov, ktorí sa snažili zbohatnúť. Nič výnimočné. Niekto chodí do práce preto, aby mohol z niečoho vyžiť, iní pracujú (alebo „pracujú“) preto, aby zbohatli. A možno to nakoniec aj u nich vypáli tak, že zarobia akurát toľko, aby z toho vyžili.

Táto skupinka ľudí mala prácu. Nedá sa to síce povedať o všetkých, ale boli dajako zabezpečení. Poznáte to asi tiež. Často sa nám v živote vyskytnú také situácie, ktoré nám ten náš pohodlný život obrátia naruby. Je pravda, že niekedy je to naruby k lepšiemu, inokedy k horšiemu. No a podľa toho, na ktorú stranu to je, sa musíte zariadiť. Ak je to k horšiemu, tak musíte skúšať nové veci, ktoré ste doteraz nepoznali, napríklad hľadať si novú prácu.

My sme takú našli. Ono to vlastne ani taká typická práca nebola, ale zarábali sme prachy. Zarábali sme veľké prachy. Nielen, že sme vyžili, ale sme priam zbohatli.

Viete, to, čo vlastne budeme robiť, sa nerodilo ľahko. Ono sa to vlastne nerodilo vôbec. Ono sa to vyskytlo. Samo od seba sa to objavilo. Crnklo nám to v hlave s pomocou jednej malej náhody a bolo. Rozhodli sme sa. Akí sme len boli naivní a najmä ja, keď som si myslel, že na akú novinku sme prišli. Že aké novátorstvo sme vymysleli. Prd makový. Ostrieľaní ľudia vedia (to som sa neskôr dozvedel a ostal som mierne sklamaný, že nás tým nápadom niekto predbehol), že niečo také, čo sme robili my, existuje. Normálne existuje firma, ktorá robí to, čo sme robili my. No ale to predsa nemusí byť prekážka, však? Len sa pozrite na internet alebo do inzerátov, koľko ľudí, koľko firiem robí to isté ako tisícky iných firiem. A je im zle? Nie je. Neviete si to predstaviť? Skúsim nájsť nejaký konkrétny príklad. Predstavte si, že si chcete postaviť dom. Hľadáte v inzerátoch, porovnávate, spytujete sa známych, ktorá firma je najlepšia. Je ich mnoho. Neviete si vybrať. A takto by som mohol pokračovať donekonečna.

Nejako takto to vyzeralo aj s nami. Neboli sme jediní, aj keď sme si to v tej chvíli mysleli. A treba povedať, že zase takýchto firiem na trhu mnoho nie je. Skutočne tá služba, ktorú sme ponúkali, je trošku netradičná a pre mnohých istotne luciferská. Áno, luciferská. Pochopíte.

Neviem, čo by som vám k tomu ešte napísal. Ide o to, že by som sa chcel s vami podeliť o skúsenosti? Prečo by som to ale mal chcieť? Naozaj neviem odôvodniť, čo ma vedie k tomu, že to chcem napísať. Chváliť sa? Uspokojiť nejaké svoje potreby? Keď ma chytia, odskočím si na toaletu a nejdem o tom hneď písať. Toto je asi iné, keďže o tom písať idem.

Tak dajme tomu, že sa chcem s vami podeliť o mojej skúsenosti. Nazvime to teda tak, aj keď s tým nie som úplne stotožnený.

Prečo ale? Prečo sa chcem deliť? Také voľačo sa dnes neoplatí. Podelíte sa s niekým o skúsenosti, ten niekto to zneužije a v najlepšom prípade na tom on zarobí veľké peniaze a vy ostanete na mizine. V najhoršom prípade skončíte vo väzení (vlastne, je ešte jeden horší prípad). Ale bŕ, nemusí to byť hneď také katastrofické. Z nás tak neskončil nikto, i keď niekedy to viselo na vlásku. Nerobili sme nič nelegálne. Žiadne drogy či zbrane. To nie. Nedopustili sme sa žiadneho zločinu. Aspoň v to dúfam, nakoľko nepoznám všetky zákony a niekedy si človek myslí, že je všetko v poriadku, ale podľa toho a toho zákona sa dopustil priestupku a nebodaj aj trestného činu. A človek len vyvaľuje oči a čuduje sa, čo je na tom také strašné. V tej chvíli si človek myslí, že je to správne rozhodnutie a možno aj vie, že sa dopúšťa niečoho zlého, ale jeho vnútorný hlas mu hovorí, choď do toho, choď do toho.

Ono to tak býva v podnikaní. Niečo na náš spôsob. Slovo podnikanie by som dal však do úvodzoviek, pretože to vlastne ani také typické podnikanie nebolo. Žiadny živnostenský list, žiadne a. s. ani spol. s r. o. Žiadne registrované pokladne (vlastne žiadne pokladne). Žiadna adresa a názov firmy (aspoň nie oficiálne), žiadna webová stránka ani žiadna reklama. Môžeme teda hovoriť o podnikaní?

Jediná reklama bola tá, že sa o nás začalo rozprávať. To sú najlepšie referencie, keď vás sami zákazníci posúvajú ďalším ľuďom. Takto sme fungovali. Ono to vlastne bola taká fuška popri práci (u niekoho z nás a do istého času, potom sme už fičali na plný úväzok). Každému sa predsa zíde nejaké to euro naviac. Napokon, súhlasili so mnou aj moji kolegovia, spolupodnikatelia, zamestnanci. No, zamestnanci nie. Boli sme parťáci. Boli sme seberovní, všetci na jednej úrovni. Žiadna hierarchia. Delili sme sa fifty-fifty, takže to určite zamestnanci neboli. Nemali sme spísané žiadne zmluvy, nič také u nás hľadať nemusíte.

Nebudem sa o tomto rozpisovať ďalej.

Mám stále ťažkosti s tým úvodom. Začiatok. Priklincovať k sedačke. Pritiahnuť oči. Lenže ako? Ako?

Viete si predstaviť, čo to pre mňa znamenalo? Ako som sa počas tých troch dní trápil? Nejedol som, chodil som ako bez života. Nereagoval som na žiadne vonkajšie podnety (na autobus na ulici, na plač dieťaťa, ktorému padla zmrzlina na chodník, ani na štekot psa na mačku, ktorá mu ušla cez plot). Všetko bolo pre mňa ako v inom svete. Ja som bol v inom svete. Stále len tie dve slová: šokujúci úvod. Mal som nočné mory (tie som mal pomerne často, dokonca aj počas dňa), schudol som trinásť kíl a začali mi vypadávať zuby. Vlastne nie, to bolo v tej nočnej more. Ale tým nechcem zjednodušovať moju situáciu. Keď to zhrniem, bolo to strašné a nikomu to neprajem. Nikomu z vás neprajem dospieť k rozhodnutiu napísať nejakú knihu, pretože kvôli úvodu sa dostanete do stavu, v akom som bol ja.

Tri dni som ako-tak prežil a moje trápenie sa neskončilo, len sa zmiernilo. Neviem, čo k tomu pomohlo, ale bolo to tak. Dospel som k rozhodnutiu. Musím konečne dajako začať. Úvod, neúvod, klince, sedačka, oči, všetko mi bolo jedno. Už to tak nemohlo ďalej pokračovať.

Aha, už viem, toto som ešte nespomenul: bolo nás osem (originálne, však?). Je vhodné, aby som všetkých predstavil, čo vy na to? Skrátka, tí ľudia si to zaslúžia, pretože každý jeden z nich po sebe zanechal, čo mohol. Fakt nesrandujem, to nemám vo zvyku. Len niekedy, ale teraz to naozaj nie je. Aby som sa už vymáčkol, každý sa zapojil do nášho spoločného diela najlepšie, ako vedel. Banda, máte môj veľký obdiv. Najprv som mal na mysli slovo mládež, ale to by nebolo asi úplne na mieste (bol medzi nami aj storočný dedko, teda, on nemal sto rokov, ale vyzeral tak… táram, on tak ani nevyzeral, len sa to tak hovorí, že storočný dedko).

Prejdem do tej druhej časti, len si musím odpiť. Mimochodom, teraz, keď vám to tu tak vykladám, mám tu horec aloe vera a v úzadí mi rachotí Marylin Manson. Viete, musí byť tá správna atmosféra, ktorá vám pomáha. Doteraz som ju počas troch dní asi nemal. Bude to tou atmosférou (možno sa naozaj dostanem k tej vytúženej dvadsiatej strane a možno nejakého jedinca z vás všetkých naozaj priklincujem k sedačke a pritiahnem mu oči, čo poviete?).

Fajn, tak ešte raz. Bolo nás osem.

1. 2 Bolo nás osem

Kamil Čúral – prezývka Cikal, 32 rokov, výčapník v staničnej

Narodil sa svojim rodičom ako štvrté dieťa. Mal smolu, pretože jeho otec a v neposlednom rade aj jeho matka pri narodení jeho staršieho súrodenca vyhlásili trikrát a dosť. Čiže bol neplánovaný, čiže bol nechcený. To asi preháňam, ale s najväčšou pravdepodobnosťou sa to prejavilo na jeho duševnom vývoji.

Nikdy nemal žiadnu ženu a keď hovorím, že nemal žiadnu ženu, tak tým nemyslím, že nebol ženatý. Skrátka, nikdy nebol so ženou osamote dlhšie, než kým nejakej načapoval malé bez peny. Cikal totiž nikdy nenačapoval pivo s penou. To spôsobilo, že mal oveľa viac prezývok, než tú, ktorú má od detstva. A nebudem ich ani spomínať, pretože sú krajne nepublikovateľné. No, Cikal si možno počas toho čapovania malého predstavoval tie kočky nahé, ale to bolo asi najďalej, kam sa dostal. A, nanešťastie, táto skutočnosť spôsobila, že Cikal bol v našom projekte jeden z najhorlivejších (to slovo by asi lepšie sedelo v úvodzovkách alebo by sa to dalo povedať o všetkých). Naša nová práca ho tak chytila, že sa v nej priam videl. Bol posadnutý dosiahnuť ten najlepší výsledok, samozrejme, po svojom.

Cikal býval v garsónke sám, ktorú zdedil po svojom strýkovi z tretieho kolena. Tento strýko nemal deti a so svojimi súrodencami a bratancami a inými členmi početnej rodiny sa nerozprával. Cikala mal rád, pretože mu čapoval grátis. V jedno ráno, keď sa odhodlával ísť do práce, zastavil sa za Cikalom a povedal mu, že aj tak mu nikdy nebude platiť za pivo, pretože ho má bez peny a tým sa to vyrovnáva, ale keď už je tam, má mu jedno šupnúť. No a keď Cikala počastoval zopár nepublikovateľnými prezývkami, kde je zase tá poondiata pena, tak mu spomenul svoju garsónku a že raz bude jeho. Vraj to už spísal. Fakt nepreháňam. O dva mesiace tento strýko odišiel tam hore po tom, čo si dal pivo s poriadnou penou v nejakej neznámej krčme. Nebolo by na tom nič zvláštne, ale v pene bola škrupina z orecha, ktorá tam musela vypadnúť výčapníkovi z úst alebo neviem z čoho a Cikalov strýko sa zadusil.

A Cikal sa sťahoval. Všetci sme sa tešili spolu s ním. Okrem nás sa tešili aj Cikalovi rodičia, tí boli fakt radi, že konečne vypadol z domu. Jednoducho, stále mu dávali pocítiť, že bol štvrtý a neplánovaný. Ale o tom už nechcem písať. Cikal sa sťahoval do vedľajšej ulice, všetci z bandy sme mu pomáhali. Trvalo nám to tri dni. Museli sme preniesť Cikalov televízor s uhlopriečkou dvadsaťpäť centi, ktorú mal vo svojej izbe. Potom stoličku, ktorú šľohol fotrovcom z kuchyne, aby vôbec mal na čom sedieť, a taký čudný nemotorný vešiak na bielizeň. Poznáte to. To je tá strašná konštrukcia, ktorá vám vždy poriadne cvikne po prstoch, keď ju chcete zložiť. Teda, Cikalovi vždy cvikla. No a to bolo asi všetko. Cikalov otec bol zásadne proti, aby si zobral svoju posteľ, ktorú mal, mimochodom, od svojich osemnástich narodenín (dostal ju ako darček od spomínaného strýka).

Tie tri dni sa vám zdajú možno troška pridlho na tých zopár vecí, ale čo čert nechcel, cestou sme mali dve neznáme krčmy, kde čapovali fakt s penou (nikdy som nespomínal, že cesta na vedľajšiu ulicu viedla len z jednej ulice do druhej). Cikal bol z toho celý preč, tak sme ho tam museli zobrať a tak sa sťahovanie natiahlo na tie spomínané tri dni (čo nám napokon Cikalov otec poriadne zrátal, pretože po poslednú vec, pre ktorú sme prišli, cvikací čudný nemotorný vešiak na bielizeň, bol hodený na ulici pred domom v čudesnej polohe).

Skrátka a dosť, sťahovanie sa skončilo, všetko sme dali na svoje miesto a niečo sme aj nemuseli, pretože to už bolo na svojom mieste po Cikalovom strýkovi. Konkrétne tam ostal šporák, na ktorom fungoval len jeden horák, ostatné kolieska boli prelepené lepiacou páskou, akože nepoužívať. Potom tam bol stôl, pri ktorom by sa naobedovala Snehulienka so všetkými trpaslíkmi naraz, naozaj (na tom stole sme neskôr tancovali, a ten to pod nami nevydržal a odvtedy Cikal jedol s tanierom na kolenách, ale o tom až neskôr). V chodbičke od vstupu do kuchyne garsónky stál ešte celkom pekný koberec. Teda, bol pekný, keď bol nový, teraz na ňom bolo niekoľko vrstiev handier, handričiek, diek a dečiek, uterákov a osušiek a kadejakých ďalších neidentifikovateľných objektov (UFO to nebolo!). Cikal nám vysvetlil, že strýko takto riešil drobné nehody, ako napríklad pocikanie sa alebo vyliatie piva (omylom, keď mal pivo z neznámej krčmy a naschvál, keď mal pivo od Cikala).

Nakoniec sme zistili, že v garsónke bude mať Cikal ešte o troška miesta viac, ako pôvodne počítal, pretože cvikací čudný nemotorný vešiak na bielizeň sa už nedal postaviť do takej polohy, aby stál sám a po hodine Cikala prestalo baviť držať ho, a tak ho vyhodil pred dom (novým Cikalovým susedom sa to nepáčilo, čo mu dali aj najavo, ale on to asi nepochopil). Bola tam ešte jedna miestnosť, hovorí sa jej izba (nemala okná, preto je hanba nazývať ju izbou). No a takto sa Cikal osamostatnil.

Marián Plešivec – prezývka Ďuro, 19 rokov, študent

Ďuro bol najmladší z našej Bandy. Viacerí ho medzi nás nechceli, ale nemal som na výber. Bol som akoby zakladateľ a taký nepísaný šéf, preto ma ako-tak rešpektovali a so všetkým sa na mňa obracali. Preto keď som povedal, že Ďuro bude náš siedmy a posledný člen, zobrali to ako fakt. Je pravda, že som nemal na výber. Ďuro ma vydieral (fagan jeden!). Vravel, že všetkým prezradí, čo robím, a to sa nemohlo stať. Nemal som vtedy nad ním šancu.

Ďuro je moje krstňa. Jeho mama je moja sestra. V tom je ten háčik. Keď si brala Ďurovho otca, smiali sme sa jej, že si berie plešivca a ona bude plešivá. Ale nie je plešivá, je plešivcová (samozrejme s veľkým). Ale to nie je o nej. No a tento Ďuro, moje krstňa, s čím som do poslednej sekundy krstenia nesúhlasil a nesúhlasím s tým dodnes, je poriadny fagan (to slovo som už použil, tak to asi bude pravda). Škola nič, práca nič, no treba uznať, že v našom projekte mal niekedy vynikajúce nápady. Ukázalo sa, že mladá krv nám pootvorila nové obzory a ostatní ho nakoniec brali ako seberovného.

Ďuro bol vo štvrtom ročníku gymnázia. Myslím, že to bol omyl storočia, že sa Ďuro dostal na gympel. Asi mu to zariadil otec. Myslím ten jeho. Prechádzal so štvorkami (Ďuro, nie jeho otec). Mal pred matúrou, neviem, ako dopadla, ale neskôr ju spravil. Chápete, Ďuro! Neviem, čo viac by som vám mal o ňom prezradiť.

Ešte mi napadá jedna maličkosť. Tento Ďuro bol taký fagan, že stále podpichoval Cikala (toho zo staničnej). No on to robil fakt po svojom. Vždy, keď sme išli za Cikalom do práce (pozrieť ho, no a už keď sme tam, tak daj nám po jednom), Ďuro si priniesol šľahačku v spreji (Viete, čo myslím, nie? Takú tú, čo ňou musíte zatriasť, aby striekala, a Ďuro sa na tom náramne bavil, to po prvé, že mu to pripomína jeho budúcu starú s ním...) a nastriekal ju do toho krígľa bez peny, akože on chce pivo s penou a to sa bavil po druhé (Cikala to privádzalo do zúrivosti). No, Ďuro, čo vám poviem. Ale potom neskôr sme sa na tom dobre zabávali a keď si ten fagan našiel svoju starú (ktorá, mimochodom, vôbec nebola stará), tak nikdy nezažil ten pocit, čo cítila šľahačka, keď ňou triasol a striekal penu do piva, pretože tej jeho starej sa to hnusilo. Ale Ďurovi to bolo jedno, pretože mala pírsing o niečo nižšie, než je pupok, a to mu stačilo. Už chápete, prečo som bol tak strašne proti tomu, aby som bol jeho krstný?

Adrián Serafín – prezývka Ajo, 37 rokov, pokladník v nákupnom centre

Ajo je haluzák. Naposledy, niekedy dávnejšie, mal zase problém v práci. Myslím, že nebol jeden týždeň, kedy by niečo nevyviedol, alebo sa mu niečo nestalo. Väčšinou išlo o nepríjemné skúsenosti. Ale Ajo je už v týchto veciach taký zabehnutý, že už ho nemôže nič vytočiť a vyviesť z miery.

No tak naposledy vydal jednej staršej panej o desať centov menej. Čo čert nechcel, hoci pani mala najmenej sto rokov (zdá sa, že to má viacero osôb, ktoré budem spomínať), oči mala ako osemnástka a všimla si, že namiesto dvadsať centovej mince má v ruke len desať centovú. Ajo sa mohol snažiť vysvetľovať svoj omyl a ospravedlňovať sa, ako chcel, proti toľkým skúsenostiam vyvolávania konfliktov nemal šancu. Samozrejme, dobehol jeho šéf, ktorý starenke, ako by som to povedal slušne, olízal zadnú časť tela a Ajovi sľúbil odloženie prémií o ďalší mesiac. Už šiestykrát za sebou.

No a aby toho nebolo dosť, na druhý deň teda poriadne nasral aj mňa a ostatných. Vypil toho viac, než jeho organizmus v najlepších rokoch zvládol a pri zápase Slovensko – Francúzsko kričal Viva France! Platil všetkým. Ale to sme vtedy nesedeli u Cikala, pretože v staničnej nemajú telku. Boli sme síce v nejakej neznámej krčme, kde sme sa necítili najlepšie (chýbal nám Cikal), ale aspoň tam mali pivo s penou. No a tento Ajo, to je čistý zhúlenec (on nehúli, ale mal také čudné nápady, ktoré sa nestotožňovali s ignoranciou organizmu nereagovať na životunebezpečné situácie), tak on sa postavil na stôl a zakričal to. Všetko stíchlo a vzápätí sa rozkričalo a my sme ľutovali, že sedíme s Ajom pri jednom stole. Podarilo sa mi ten dav skrotiť, ale Ajo musel všetkým platiť kolo a sľúbiť, že už bude kričať iba Viva Slovakia.

Na druhý deň išiel do práce a jeho šéf (ten, čo rád líže zadné časti) ho neposadil za pokladňu, pretože keď ho videl, bolo mu všetko jasné, a tak ho zašil niekde do skladu. Ajo tam mal vtedy niečo vykladať a pripraviť na palety pre kolegov, ktorí to vykladali do regálov. Bola to veľmi dôležitá úloha, pretože mal k tomu dôležito sa tváriace papiere, do ktorých zaznamenával, čo už má a čo ešte nemá. Veľmi dlho tam bolo zaznamenané, že ešte nemá nič (šéf mu vysvetlil, že v robote sa nespí a aby už začal a keď príde, chce na tých papieroch vidieť zaznamenané, že už niečo má). No Ajo mal z toho poriadny hokej, že čo má vlastne zaznamenávať a čo má mať a nemá mať a keď sa v tej horlivosti do práce potkol o prečnievajúcu paletu, tak sa mu všetky tie dôležité papiere rozpŕchli po zemi.

To bol Ajov koniec, pretože na paletu pripravenú do sektoru ovocie a zelenina naložil elektroniku, do kníh šľahol jogurty a medzi alkohol vhupli ovsené vločky. Jeho kolegovia omráčení po včerajšom hokeji (ale nebolo to na nich tak vidieť, preto ich šéf pustil medzi ľudí k regálom) dostali dôležité papiere, ktoré jasne hovorili, že pri paprike má byť mikrovlnka a čo to, veď tie banány tu vôbec nemajú byť (rýchlo s nimi preč) a na ich miesto fén na vlasy. A tak sa stalo, že pri Bulgakovi bol jahodový, Nesbovi vanilkový a namiesto Salingera čokoládový jogurt (dôležité papiere nevedeli, kde má vlastne teraz ten Salinger byť, tak ostal na zemi, nakoľko to nevedel ani Ajov kolega z oddelenia jogurtov) a jeden zarastený pán v dlhom čiernom (nie práve najčistejšom) kabáte chcel čúčo a už automaticky šmátral do správneho regálu ani nevenujúc unavený pohľad jeho obsahu, mal v košíku bez ucha vločky s jahodovou príchuťou. No a to vám hovorím, to bol Ajov koniec. Odvtedy už len vykladal nákladiaky, kde nebolo potrebné nič dôležité zaznamenávať do dôležitých papierov.

Miriama Ufrlová – prezývka Cica, 25 rokov, kaderníčka

Každý si chodil robiť vlasy k Cice. Aby som to uviedol na správnu mieru, každý chlap si chodil robiť vlasy k Cice. A treba povedať, že žiadna žena si nechodila robiť vlasy k Cice. Asi každému docvakne, prečo to tak bolo. Povrávalo sa, že poznala každého chlapa od hlavy až po päty (presnejšie od hlavy po začiatok nôh). Je to zaujímavé, pretože mňa tak nepoznala. Mne poznala naozaj len tú hlavu. Ale viete, vysvetliť to žene, to bolo niečo (ženy jednoducho občas nepočúvajú, čo im vravíte).

To je ona, Cica. Nie je naša. Prisťahovala sa, keď mala osemnásť a je naozaj dôležité povedať, že na nič nečakala. Strihať začala už počas učenia a už vtedy k nej chodili len muži. Povedal by som, že o tom už stačí. Cica má aj mnoho pekných vlastností. Nie žeby to, čo som spomínal doteraz, nebolo pekné, ale má naozaj aj pekné vlastnosti. Tak napríklad raz odpustila známemu platbu za ostrihanie, pretože bola nadmieru spokojná s jeho časťou na začiatku nôh. Tak to aspoň tvrdil on, s Cicou som sa o tom neskôr rozprával a nevyjadrila sa (ona síce ústa používala dosť často, ale veľa toho nenarozprávala). Keď sme sa rozprávali, stále jej skákali oči na začiatok mojich nôh, tak som radšej odišiel.

Ale aby som to nepreháňal, stále o Cice hovorím ako o nejakej sexuálnej mašine, ktorá dá každému. Ja verím, že taká nie je, možno ma o tom niekedy aj presvedčí. Vlastne, aj o tom pochybujem, pretože naposledy, keď som prišiel s Ajom k nej (potrebovali sme sa dať ostrihať), tak, veď to poznáte, chlapom vždy skáču oči o niečo nižšie, než sú oči ženy, no a my sme jej s Ajom ukazovali naše hrivy, ktoré by sme chceli skrátiť a Cice oči skočili o niečo viac nižšie, než boli naše oči. Skrátka, Cica, čo vám poviem. Každý ju tak volal a to jej prischlo. Ona bude Cica, aj keď bude mať sto rokov. No ale vtedy nás ostrihala výborne. Ja som jej musel zaplatiť a keď som videl, že jej cvaká aj Ajo, tak mi bolo jasné, že jeho začiatok nôh ešte nevidela (Ajo tvrdil, že áno).

Raz som išiel okolo jej kaderníctva s tromi rohlíkmi z obchodu. Nemali už viac, boli to posledné tri rožky, tak som ich zobral mojím dvom deťom a žene. No a ako som tak išiel okolo Cicinho kaderníctva, cez sklenené dvere som si všimol neznámeho chlapa, ako sedí v kresle, na hlave má čudesné veci a Cice nebolo. Chlap mal zaklonenú hlavu, operadlo na lakeť kŕčovito zvieral v dlaniach a triasol sa, akoby mal nejaký záchvat. Zaujímavé bolo, že mne Cica dáva tú bielu plachtu vždy okolo krku, no tento chlapík ju mal na nohách a siahala až na zem. Chcel som sa ho ísť najprv spýtať, či je v poriadku, ale potom som si pomyslel, že Cica to má určite pod kontrolou. Proste Cica všetko zvládla ručne-stručne. Okrem iného vás vedela aj výborne ostrihať.

Samuel Majer – prezývka Miky, 29 rokov, nezamestnaný

Miky s Ajom sú moji najlepší kamoši. Cikal... no, on je skrátka Cikal. Ale Miky a Ajo sú skrátka Miky a Ajo, chápete, nie?

Mikyho zamestnanie je, že je nezamestnaný. Podľa toho dostal aj prezývku. Stalo sa to tak, že jeho suseda bratovho krstného kolegu sesternica prišla s manželom na návštevu. Boli až z Rakúska. No a tento manžel sa volal Miky. Miky ma zavolal s nimi na jednu grilovačku (nerozumeli sme im ani hovno, hovorili nejakou čudnou angličtinou). To ja viem posúdiť, pretože v práci používam angličtinu. Na školení nás naučili hlavne veľmi dôležité slovo jes a prízvukovali, že sa ho máme nabifľovať a používať vždy, keď nám šéf bude niečo hovoriť. No a toto slovo som od nich nepočul ani raz. Zato stále len čo miky to miky, potom niečo nezrozumiteľné, zase miky, opäť nejaké bľabotanie a na to miky. Potom dlhé miký a francuzák Mikyho suseda bratovho krstného kolegu sesternica svojmu manželovi. No čo vám poviem, bol som z tej grilovačky úplný magor.

Ale keďže som nechcel vyzerať ako magor, tak som si spomenul na jes a čo som jesoval, to som jesoval a všetci na mňa pozerali ako na magora. A keď som potom ráno išiel domov, tak som si pomyslel na dve veci. Po prvé, že som im pekne ukázal, ako my tu vieme po anglicky, zatiaľ čo oni trepú len nejakou domorodou hatlaninou (preto na mňa tak čumeli) a po druhé, vtom mi to cvaklo, že v práci používam ešte slovo delete (to mám napísané pri tých písmenkách a keď tá kraksňa nefunguje, tak stlačím to slovo delete), a to by teda čumeli, keby som na nich vyrukoval aj s týmto. Povedal som si, že ukážem šéfovi, aký som macher a pri prvej príležitosti, keď mi bude niečo hovoriť, budem prikyvovať hlavou ako vždy (to nás tiež naučili na tom školení) a namiesto jes poviem jes delete. To bude pozerať!

Tak aby som to dokončil. Tento manžel sesternice kolegu krstného brata Mikyho suseda nič nerobil. Zistili sme to tak, že sme sa na to priamo spýtali. Teda, ja som sa opýtal, čo, do riti, znamená to miky a oni, že to je on (ukázali na manžela, ktorý sa práve spamätával z francuzáka), a potom som sa spýtal, že čo robí a oni že nič a ja, že miky nič nerobí? Oni len kývali hlavou a ja som pozrel na Mikyho a vysvetlil som mu, že miky znamená, že nič nerobí a že to je vlastne on, lebo on nič nerobí.

A keď sme išli s Mikym ráno domov (to bolo ešte predtým, ako som prišiel na tie dve veci), tak som už išiel s Mikym (keď som išiel tam, tak som išiel so Samom). Zvláštne, ako sa to v našom živote mení.

Kristián Okolitý – prezývka Very, 41 rokov, kosič trávy

Very je tiež môj najlepší kamarát (Mikymu a Ajovi to nehovorte). No a tento náš Very je najlepší kosič trávy v okolí. Chodí kosiť trávu mne, Ajovi, Mikymu a Cikalovým rodičom (odkedy je Cikal v garsónke, jeho fotrovci ho tam nechcú ani vidieť). No a aby som nezabudol, ešte kosí trávu Cice, ale to len odnedávna. Je to pre neho dobrý kšeft. Cikal mu za to vždy šľahne dve veľké bez peny, Ajo mu nosí zo skladu cigy, ja ho pozvem na dve veľké s penou do neznámej krčmy a Cica, vidíte, to si nie som istý (asi sa mu za to pozrie na začiatok nôh). Čo sa týka Mikyho, ten mu to nemá ako oplatiť, pretože je miky, čiže nezamestnaný, a preto si dajú dve po papuli a sú vyrovnaní. Very sa zakaždým zastrája, že už nikdy Mikymu trávu nepokosí, pretože na ňom prerába, ale márne reči. Miky to neberie a Very sa u neho zase ukáže (Vidíte, čo s vami dokážu urobiť skutoční priatelia? Aj vás zneužijú, aj vás obmäkčia, aj to znovu urobíte a to ešte s úsmevom na perách.).

A, jasné, aby som nezabudol, ešte Very kosil trávu sám sebe (u seba na dvore to robil najdôkladnejšie, pretože, ako vždy vravel, musel byť opatrný a dávať pozor na trávu, aby ju nepokosil). To preto bol asi Very často taký čudný. V tom čase som nad tým ani veľmi nerozmýšľal, ale neskôr mi to docvaklo. Mne to vždy nakoniec docvakne.

Jedného dňa, to vám musím povedať, pretože na to sa nedá zabudnúť, prišiel Very za Cikalom celý nešťastný. Prosil ho, aby sa vrátil bývať k svojim rodičom (keby sa to dozvedeli, vybalili by na neho svoj kalašnikov), lebo jeho odchodom došiel o kšeft na ich trávniku. Cikal nad tým aj uvažoval, celý týždeň nevyšiel zo svojej garsónky a mal nočné mory, mal depresie a dostal sa do takého čudného stavu, že sme sa o neho naozaj začali báť. Potom ho akoby osvietilo, zašiel do neznámej krčmy, kde si dal šesť veľkých s penou, a potom ho osvietilo druhýkrát a dostal geniálny nápad. Very bol celý bez seba, že má zase kšeft, pretože od toho dňa mohol chodiť kosiť trávu Cikalovi pod balkóny (pod tie, ktoré patrili iným bytom, pretože Cikal balkón nemal).

To bolo dosť nedobré riešenie Veryho existenčného problému, pretože sa na to nabaľovali ďalšie problémy a Cikal ich len tak-tak predýchaval. No ale čo môžeme čakať od dvoch prípadov, z ktorých jeden má v sebe šesť veľkých s penou a druhý má okolo seba viac trávy, ako je zdravé.

Viliam Tomek – prezývka Dedo, 70 rokov, dôchodca

Jáj, Dedo! To je hotová pohroma, priam katastrofa. Ale treba povedať, že aj katastrofy sú na niečo dobré. Niekedy. U Deda to niekedy bolo naozaj veľmi zriedka.

Musím vám prezradiť jednu dôležitú skutočnosť. Ide o to, že moja žena sa narodila ako Tomeková. Všimnite si priezvisko Deda. Už vám to docvaklo? Presne tak, Dedo je otec mojej vyvolenej a môj svokor. Malé vysvetlenie mojej momentálnej zúfalej situácie.

Dedo býva s nami. Stalo sa to vtedy, keď jeho žena (nie mama mojej vyvolenej) od neho odišla. Najprv od neho odišla jeho prvá žena (mama mojej vyvolenej), a to preto, že veľa pil (pivo málokedy, častejšie menšie objemy s väčšími grádmi). Potom piť prestal a našiel si druhú ženu. Tá od neho odišla, pretože nepil. Čert sa v tých ženách vyzná. Asi ju už nebavilo piť samú. Keďže býval u nej, ocitol sa na ulici (vlastne nie, ocitol sa hneď pred našimi dverami). A dodnes ostal za našimi dverami. Začiatky boli ťažké (Moja žena ho miluje a deti zbožňujú. A ja, ja ho trpím.).

Treba povedať, že som s jeho pobytom u nás na dobu neurčitú súhlasil z čisto sebeckých dôvodov. Vysvetlím: moja žena nenávidí futbal (vlastne všetok šport a zdá sa, že nenávidí všetko, čo návidím ja), no a Dedo futbal miluje. Keď miluje futbal Dedo a Deda miluje moja žena, teda moja žena miluje futbal (no, možno ho hneď nemiluje, ale od príchodu Deda k nám na dobu neurčitú už u nás futbal letí v telke). A, ako ste už správne postrehli, to mi vrcholne vyhovuje (okrem iných vrcholne vyhovujúcich vecí). Takže s príchodom Deda k nám prišiel aj futbal. Teda áno, čisto sebecké dôvody.

Tento náš Dedo sa stal naším ôsmym a posledným členom. Chalan postrehol, čo sa pečie, dal si dve a dve dokopy, privrel mi prsty do zveráka a vypáčil zo mňa všetku pravdu a nič len pravdu. Čo som mal robiť, prsty som potreboval (veď žena by ma bez prstov zabila). No a keďže náš Dedo nie je žiadna historická vykopávka, ale moderný človek, veľmi sa mu náš kšeft zapáčil a trval na tom, že sa k nám pridá. Nemal som na výber, tváril sa, že inak všetko bonzne svojej dcére, čiže mojej žene. A tak som Bande predstavil nového parťáka, na čo sa z hlúčika nespokojných ozvalo frflanie a hundranie. Ale ako som už spomenul, keďže som bol niečo ako šéf, tak ako aj pri Ďurovi, aj pri Dedovi ustúpili a prijali ho. Všetci si s Dedom podali ruky, zoznámili sa, až na Cicu, ktorá by si s ním radšej podala niečo iné a jej prvý pohľad na Deda bol na začiatok jeho nôh. Zo sladkého zamľaskania ma striaslo až v kostiach. A zrazu som si uvedomil, že zamľaskal Dedo a bol mi jasný dôvod, prečo chcel ísť medzi nás. Na jeho dcére a vykvákaní jej môjho vedľajšieho kšeftu mu vôbec nezáležalo (tak som to videl). Horlivo ma podporoval v podnikaní nie len preto, že mal aj on z toho nejaký ten centík navyše, ale bol v blízkosti Cice a ďalších dám, s ktorými sme pracovali. Dedo prechádzal treťou pubertou.

Ján Kvetinka (ja) – prezývka Šéf, 27 rokov, sám neviem čo

Na záver by som skromne čo-to prezradil aj o sebe. Mám ženu, dve deti, svokra, krstňa, vlastného kosiča trávy, výčapníka, kaderníčku, zháňača cíg (to je mi naprd, lebo nefajčím) a Mikyho. To je asi tak všetko. No dobre, niečo ešte predsa. Pracujem, učím sa po anglicky (aby som mohol postupovať v kariérnom rebríčku) a už pozerávam aj futbal. Okrem toho som nesmierne obetavý typ človeka. Všetci kamoši sa na mňa môžu v každom prípade spoľahnúť. Napríklad keď raz Cikal ochorel (to ešte býval s rodičmi), presedel celý deň na záchode. Najprv som si myslel, že preto, aby sa vyhýbal otcovi, ale ako mi vysvetlil, na to mu stačí aj jeho izba, takže na tom záchode bol úplne z iných dôvodov. No a aby som sa vrátil, čo som pôvodne chcel. Cikal mi vtedy volal domov, že sa nemôže pohnúť z tej mini búdky a že potrebuje doplniť pitný režim. Hneď som skočil do neznámej krčmy (výčapníčka na mňa hodila milý úsmev) a už som zvonil u Čúralovcov. Otvoril, ako inak, Cikalov otec. Schmatol pivo, pekne sa poďakoval a bolo vybavené. O hodinu mi Cikal volal znova, kde toľko trčím s tým pivom. Jasné, že to jeho foter vydzunkal. Obetavý Kvetinka napochodoval znova do neznámej krčmy (výčapníčka na mňa hodila krivý úsmev) a pri dverách som starému Čúralovi prízvukoval, že to je pre Cikala. Dôrazné kývanie hlavou, akože veď jasné. O pol hodiny znova telefón, to ma už nadhodilo. Tretíkrát na mňa výčapníčka hodila znepokojujúci pohľad a k Cikalovi som sa dostal cez otvorené okienko na mini búdke (rodinné domy to tak majú). Teda, ja som sa tam nedostal celý, len moja ruka s dvojlitrovkou piva (z toho liter peny). Cikal bol najšťastnejší človek pod slnkom a ja buď úplný blbec alebo obetavý blbec. Tak takýto som ja. Okrem toho som urobil plno iných obetavých činov, napríklad som prijal do domu Deda a podobne.

Aby som pravdu povedal, dnes už taký obetavý nie som, lebo nie vždy to robí dobrotu. Človek musí v prvom rade pozerať na seba (preto som do domu prijal Deda) a až potom na druhých. Ale keď ide o to, napríklad som myslel na svoju ženu, keď som si nenechal rozmliaždiť prsty vo zveráku od toho chlapiska, čo sa ku mne našrotoval, veď načo by som jej potom už bol? A náhodou by odo mňa odišla a ja by som sa nemohol postaviť pred dvere mojich detí, pretože oni ešte žiadne vlastné dvere nemajú. Takže asi tak. No a ešte som všetko obetoval pre Bandu, ale o tom až neskôr.

Teda poznáte nás všetkých (a ešte len spoznáte, to vám garantujem), ktorí sme spoločne podnikali. Nápad sme mali skvelý, aj keď sa nerodil ľahko (to si teraz môžete povedať, že pche), ale bolo to ako s tým objavením Ameriky a postavením vajca na špičku. A ja som ten diel nevidel, pretože vždy ten Colombo len vyšetroval vraždy a netušil som, že on bol prvý v Amerike a to s tým vajcom, to mi asi ušlo.

Človek sa stále učí niečo nové, no nie? Ja som sa napríklad od Deda naučil nové anglické slovo. Používa ho pri futbale. Stále trepe, že fak. To vtedy, keď oberú o loptu hráča z mužstva, ktorému drží palce. Niekedy to spomenie vtedy, keď nevyjde sľubne vyzerajúca akcia. Najviac však fakuje, keď jeho mužstvo inkasuje gól. To sa z jeho fakovania fakuje celý dom a všetci sme totálne faknutí. Najprv som si myslel, že chce povedať fakt a to t nejako zanikne, ale nie je to tak. Naozaj je to fak. Za to obdobie, čo je u nás nasáčkovaný a za to množstvo prefakovaných futbalov som si uvedomil, že počujem dobre. Žiadne fakt, ale fak. Domnievam sa, že to je nejaké jeho vymyslené slovo, pretože nechcel pred vnúčatami nadávať. Vymyslel si fak. Fak je fakt super. Nič to neznamená a človeku sa uľaví.

Jedného dňa som urobil takú hlúposť, že som za tento nápad Deda pochválil. Chcel som sa mu trošku zalíškať. To ste mali vidieť ten pohľad, čo na mňa hodil. Vyšplechol na mňa zopár fakov a uistil ma, že to nie je nejaké jeho debilné vymyslené slovo, ale že to je po anglicky a že som dement z doby kamennej, keď také niečo nepoznám. Urazil ma, ale predýchal som to so cťou.

Keďže povedal, že to je anglické slovo, tak som potom začal vážne rozmýšľať nad tým, že najbližšie šéfovi poviem pri kývaní hlavou jes delete fak. Môj kariérny postup sa tým určite urýchli.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972983-0-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2018

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

1 Tak takto

1. 1 Ako začať?

1. 2 Bolo nás osem

3 Začiatok

11 Bohovské prekvapenie

13 Veľké pátranie

17 Deň bez Bandy

18 Návrat vo veľkom štýle

20 Cikal, záchranca Bandy

23 Niekto je za dverami

24 Mikyho plán B

25 Starosti pri písaní a moja neúnavná rodina

26 Ostrá akcia