MICHAEL CONNELLY

Deväť drakov

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © 2009 by Hieronymus, Inc.

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2010

Translation © Patrick Frank 2010

ISBN 978-80-556-0100-7

PRVÁ ČASŤ

CENTRÁLNE

ODDELENIE

1

Harry Bosch sledoval, ako si jeho partner v rámci svojho každodenného rituálu narovnáva na stole spisy, odkladá papiere a ukladá do zásuvky vyumývaný hrnček na kávu. Pozrel sa na hodinky. Ešte bolo iba pol štvrtej a desať minút. Zdalo sa, že Ignacio Ferras začína svoj rituál každý deň o minútu či dve skôr. Bol iba utorok po predĺženom víkende so Sviatkom práce a on sa už chystal predčasne odísť domov. Ten jeho rituál zakaždým spustil telefonát z domu. Čakala ho tam žena s malým dieťaťom a novorodenými dvojčatami, ktorá sledovala hodiny pozornejšie ako majiteľ obchodu s cukrovinkami sleduje medzi regálmi tučné deti. Potrebovala oddych a chcela, aby jej ho poskytol manžel. Ešte aj z druhej strany uličky a cez nové protihlukové priečky medzi stolmi Bosch zvyčajne počul obe strany rozhovoru. Zakaždým sa začínal otázkou: „Kedy dnes prídeš?“

Keď mal Ferras na stole všetko dokonale upratané, pozrel sa na svojho partnera.

„Už asi pôjdem, Harry,“ oznámil. „Nech predbehnem zápchu. Mám kopu telefonátov, ale tie môžem vybaviť z mobilu. Nemusím na ne čakať tu.“

Pritom si pošúchal ľavé plece. Aj to patrilo k rituálu. Bol to spôsob, ako Boschovi bez slov pripomenúť, že pred pár rokmi schytal guľku a zaslúži si odísť z práce skôr.

Harry iba prikývol. V skutočnosti nešlo o to, či jeho partner odchádza priskoro alebo či si to zaslúži. Išlo o jeho oddanosť práci na vyšetrovaní vrážd a o to, aký bude, keď vyfasujú ďalší prípad. Ferras absolvoval deväť mesiacov liečení a rehabilitácie, kým ho poslali naspäť do zamestnania, ale celý rok sa potom staval k prípadom laxne a Boschovi s ním už začínala dochádzať trpezlivosť. Nedával do práce všetko a Harryho už otravovalo čakať, kedy sa to zlepší.

Otravovalo ho aj čakanie na čerstvú mŕtvolu. Od posledného prípadu ubehli celé štyri týždne a momentálne vrcholili letné horúčavy. Bolo jasné, že rovnako neodvratne ako pravidelný vietor zo Santa Any musí prísť aj ďalšia vražda.

Ferras vstal a zamkol si stôl. Práve si bral z operadla stoličky bundu, keď Bosch uvidel, ako sa otvorili dvere na kancelárii na opačnej strane veľkej miestnosti a vykročil z nich Larry Gandle. Ako starší z partnerov mal Harry na výber, ktorý stôl bude mať po tom, čo sa presťahovali z polorozpadnutého Parkerovho centra do novej Policajnej administratívnej budovy. Väčšina detektívov tretej triedy si vybrala také, od ktorých mali výhľad z okna na radnicu, on však dal prednosť stolu s výhľadom do miestnosti. Preto teraz videl, ako k nim kráča poručík, a bolo mu jasné, že jeho partner sa domov tak skoro nedostane.

Gandle držal v ruke kus papiera a jeho mimoriadne rázny krok Boschovi prezradil, že vyčkávanie sa skončilo. Bolo to tu. Čakala na nich čerstvá mŕtvola. Začal sa dvíhať od stola.

„Bosch a Ferras, máte prípad,“ oznámil im Gandle bez úvodu. „Musíte zobrať jednu vec od južného okrsku.“

Harry videl, ako partnerovi ovisli plecia. Nevšímal si to a radšej si od poručíka zobral ten papier. Bola na ňom adresa na ulici South Normandie. Už tam v minulosti bol.

„Je to obchod s alkoholom. Mŕtvy leží za pultom, hliadka drží svedka. Nič viac nemám. Môžete vyraziť?“

„Môžeme,“ odvetil Bosch, kým sa jeho partner zmohol na prvú námietku.

Nestačilo to.

„Pán poručík, sme na centrálnom oddelení.“ Ferras ukázal na hlavu divého kanca zavesenú nad dverami. „Prečo berieme lúpež v obchode s pálenkou? Dobre viete, že to bol niekto z miestneho pouličného gangu a ľudia z juhu by ho do polnoci mali mať za mrežami. Alebo aspoň v celoštátnom pátraní.“

Niečo na tom bolo. Centrálne oddelenie lúpeží a vrážd vzniklo na komplikované a ťažké prípady. Bola to elitná jednotka, ktorá išla po najhorších zločincoch s neústupnosťou a silou divého prasaťa hľadajúceho v blate bukvice. Lúpežná vražda v obchode s alkoholom uprostred územia gangov sa sotva hodila do jej náplne práce.

Gandle, ktorý vďaka plešine a kyslému výrazu vyzeral ako stelesnenie vedúceho pracovníka, rozhodil rukami s gestom, ktoré naznačovalo totálnu absenciu súcitu.

„Hovoril som to na minulotýždennej schôdzi. Tento týždeň musíme juh podržať, ako sa dá. Ostala tam iba minimálna zostava, lebo všetci ostatní sú na školení vyšetrovateľov. Cez víkend schytali tri prípady a dnes ráno štvrtý. To znamená, že základná zostava je v háji. Vy dvaja ste na rade a prípad je váš. Tým to hasne, vážení. Nejaké otázky? Hliadka vám tam dolu drží svedka.“

„Sme pripravení,“ oznámil mu Bosch a ukončil tak všetku prípadnú diskusiu.

„Počkám si teda na hlásenie.“

Gandle sa vrátil do kancelárie. Bosch si zobral zo stoličky sako, natiahol si ho a otvoril strednú zásuvku svojho stola. Z vrecka vytiahol kožený notes a vymenil v ňom papiere. Čerstvá mŕtvola znamenala čerstvý zápisník. Vždy to tak robil. Pozrel sa na odznak detektíva vytlačený na koženom obale notesa a strčil si ho naspäť do vrecka. Pravda bola taká, že mu bolo jedno, čo je to za prípad. Jednoducho chcel prácu. Bolo to ako pri všetkom ostatnom – prestanete to robiť a prídete o formu, ktorú ste si tak dlho a ťažko budovali. To by rozhodne nechcel.

Ferras tam stál s rukami vbok a gánil na hodinky nad nástenkou.

„Doriti,“ hromžil. „Furt je to tak.“

„Ako to myslíš, že furt?“ spýtal sa ho Bosch. „Nový prípad sme nedostali už celý mesiac.“

„No... už som si na to začínal zvykať.“

„Pozri sa, ak nechceš robiť na vraždách, ešte vždy sa môžeš dať trebárs na autá, tam je to pekne od deviatej do piatej.“

„No jasné.“

„Tak poďme.“

Harry vyšiel zo svojho boxu a vykročil uličkou k dverám. Ferras šiel za ním, vyťahujúc mobil, aby zavolal žene zlé správy. Cestou z miestnosti obaja zdvihli ruku a pre šťastie pohladili plochý ňufák kanca nad dverami.

2

Cestou na juh mesta Bosch Ferrasovi nič nevyčítal. Rovnaký účinok totiž malo aj jeho mlčanie. Jeho mladý partner sa pod tlakom ticha v aute čoraz viac krútil, až to nakoniec celkom vzdal.

„Už mi z toho normálne preskakuje,“ povedal.

„Z čoho?“ spýtal sa Bosch.

„Z dvojčiat. Večne je s nimi len robota a plač. Je to ako domino. Jedno sa zobudí a vytrhne zo spánku druhé. Potom spoločne preberú najstaršie. Nikto sa nevyspí a žena...“

„Čo?“

„Neviem. Už jej z toho preskakuje. V kuse mi vyvoláva, kedy prídem domov. No a keď to urobím, v momente mám na krku chlapcov a ani na sekundu si neodpočiniem. Robota, decká, robota, decká, robota decká... jeden deň za druhým.“

„Prečo si nezoženiete opatrovateľku?“

„Nemôžeme si ju dovoliť. V momentálnej situácii na ňu jednoducho nemáme, najmä keď nám už neplatia nadčasy.“

Harry nevedel, čo na to povedať. Jeho dcéra Madeline oslávila pred mesiacom trináste narodeniny a bola vyše pätnásťtisíc kilometrov ďaleko. Do jej výchovy sa nikdy aktívne nezapojil. Vídal sa s ňou štyri týždne v roku – dva v Hongkongu a dva v Los Angeles – a tým to haslo. Akú radu by mohol dať otcovi troch detí, z toho jedných dvojčiat?

„Pozri sa, ja fakt neviem, čo ti na to povedať,“ vyhlásil. „Vieš, že ťa vždy podržím. Vždy, keď môžem, urobím aj za teba, čo sa dá, ale...“

„Ja viem, Harry. Cením si to. Ide len o prvý rok s dvojčatami, chápeš? Keď trocha podrastú, všetko bude lepšie.“

„Áno, ale ja sa snažím naznačiť, že možno ide o viac ako len o deti. Možno ide o teba, Ignacio.“

„O mňa? Ako to myslíš?“

„Myslím to tak, že možno ide o teba a nie o tvoje deti. Možno si sa vrátil do práce priskoro – tebe to nenapadlo?“

Vo Ferrasovi to kypelo, takže radšej nič nevravel.

„Pozri sa, to sa niekedy stáva,“ upokojoval ho Bosch. „Človek schytá guľku a začne uvažovať, že blesk by mohol niekedy udrieť na to isté miesto aj dvakrát.“

„Vieš, Harry, netuším, odkiaľ to máš, ale ja som v pohode, jasné? Totálne. Toto je len nedostatok spánku a večná únava, lebo ma žena preháňa ako zdutú kravu od chvíle, keď sa objavím doma vo dverách.“

„Ako povieš, partner.“

„Presne tak, partner. Ako poviem. Ver mi, dosť sa toho napočúvam od nej. Nemusím ešte aj od teba.“

Harry prikývol a už nič viac nevravel. Vedel, kedy prestať.

Obchod, do ktorého ich Gandle poslal, sa nachádzal v sedemdesiatom bloku na South Normandie Avenue. Bolo to iba pár ulíc od neslávne známej križovatky Florence a Normandie, na ktorej v roku 1992 spravodajský vrtuľník nakrútil jedny z najhroznejších záberov rasových nepokojov. Obleteli celý svet a mnohým sa pri predstave Los Angeles vybavili ako hlavný imidž mesta.

Bosch si však rýchlo uvedomil, že to miesto aj ten obchod s alkoholom pozná z celkom iných nepokojov a iného dôvodu.

Obchod Motto Liquors už obohnali policajnou páskou. Z okolia sa zhŕklo pár zvedavcov, nebolo ich však veľmi veľa. Vražda nebola v tejto štvrti ničím výnimočným. Miestni obyvatelia ju už videli – veľakrát. Harry zatiahol s policajným sedanom medzi trojicu hliadkových áut a vypol motor. Keď si z kufra zobral kufrík, poriadne auto zamkol a vykročil k páske.

Hliadkujúcemu policajtovi nadiktovali svoje mená a čísla do záznamu z miesta činu a podliezli na druhú stranu policajnej zábrany. Cestou k dverám obchodu si Harry siahol do vrecka saka a vybral z neho škatuľku s trhacími zápalkami. Bola stará a ošúchaná. Na prednej strane mala nápis MOTTO LIQUORS a adresu malej žltej budovy, ku ktorej smerovali. Otvoril ju. Chýbala v nej iba jediná zápalka a na vnútornej strane bolo motto, ktoré sa pri každej škatuľke menilo:

Šťastný je ten, kto nájde útočisko v sebe.

Tú škatuľku pri sebe nosil vyše desať rokov. Nerobil to kvôli jej mottu, aj keď sa s ním celkom stotožňoval. Nosil ju pre tú jednu vytrhnutú zápalku a pre to, čo mu pripomínala.

„Čo je, Harry?“ vyzvedal Ferras.

Bosch si uvedomil, že pred obchodom mimovoľne zastal.

„Nič. Akurát, že som tu už bol.“

„Kedy? Mal si tu prípad?“

„Tak nejako. Bolo to už dávno. Poďme dnu.“

Prešiel okolo partnera a vošiel do dverí obchodu s alkoholom.

Stálo tam niekoľko uniformovaných policajtov a jeden seržant. Obchod bol úzky a dlhý, stroho zariadený, s tromi uličkami. Strednou sa dalo dovidieť na parkovisko za budovou. Regály s chladenými nápojmi boli pri sebe vľavo a stredná ulička bola vyhradená na víno – červené vpravo a biele vľavo.

Vzadu na chodbe Bosch uvidel ďalších policajtov. Tipoval, že svedka zrejme držia v sklade alebo kancelárii. Položil kufrík na zem, z vrecka saka vytiahol dva páry latexových rukavíc a jeden podal Ferrasovi. Obaja si ich natiahli.

Seržant zaregistroval príchod detektívov a prešiel k nim od svojich mužov.

„Ray Lucas,“ predstavil sa namiesto pozdravu. „Obeť je za pultom. Volá sa John Li. Píše sa to L-I. Odhadujeme, že sa to stalo pred necelými dvoma hodinami. Vyzerá to na lúpež, pri ktorej páchateľ nechcel zanechať očitých svedkov. Pána Liho sme tu na Sedemdesiatej siedmej všetci poznali. Bol to milý starý pán.“

Naznačil Ferrasovi s Boschom, aby prešli na druhú stranu pultu. Bosch si pridržal sako, aby sa ním ničoho nedotkol, a natlačil sa do úzkeho priestoru medzi pultom a zadnou stenou. Potom si čupol ako bejzbalový lapač, aby sa mohol zblízka pozrieť na muža na podlahe. Ferras sa nad ním naklonil ako rozhodca.

Obeťou bol asi sedemdesiatročný Aziat. Ležal na chrbte a nevidomými očami hľadel do stropu. Pery mal vyhrnuté nad zaťatými zubami, takmer akoby sa vyškieral. Na perách, lícach a brade mal krv. Vykašlal ju, keď zomieral. Prednú stranu košele mal úplne presiaknutú krvou, takže Bosch v nej videl minimálne tri rany na hrudi. Pravú nohu mal zohnutú v kolene a nepohodlne prekrytú ľavou. Zjavne sa zosypal na mieste, kde stál, keď ho strelili.

„Nenašli sme nijaké nábojnice,“ povedal Lucas. „Strelec ich pozbieral a mal aj toľko duchaprítomnosti, aby zobral disk z rekordéra bezpečnostnej kamery.“

Harry prikývol. Chlapi z hliadok sa vždy snažili pomôcť, no tieto informácie zatiaľ nepotreboval a mohli ho zaviesť nesprávnym smerom.

„Pokiaľ to nebol revolver,“ povedal. „Potom by tu neostali nijaké nábojnice aj bez toho, že by ich krvopotne zbieral.“

„Možno,“ pripustil seržant, „ale tu dolu už revolver len tak neuvidíte. Nikto sa nechce dostať do prestrelky z auta iba so šiestimi nábojmi v búchačke.“

Nepokryte sa im snažil dať najavo, že sa tam vyzná, zatiaľ čo oni tam sú iba na návšteve.

„Budem to mať na pamäti,“ povedal mu Harry.

Potom sa mlčky zahľadel na mŕtveho a miesto, kde ležal. Bol si istý, že je to človek, s ktorým sa stretol aj vtedy pred rokmi. Dokonca aj ležal za pultom svojho obchodíka. Vo vrecku košele mal ešte aj mäkkú škatuľku cigariet, presne ako vtedy.

Na pravej ruke obete bolo vidieť krvavú šmuhu. Nebolo to nič nezvyčajné. Ľudia si od útleho detstva zvyčajne prikladajú ruku na ranu, aby si ju chránili či uzavreli. Velí im v tom vrodený inštinkt. Aj tento zavraždený muž to urobil – s najväčšou pravdepodobnosťou sa chytil za hruď, keď ho trafil prvý výstrel.

Jednotlivé rany delilo asi desať centimetrov a vytvárali tak veľký trojuholník. Bosch vedel, že tri výstrely v rýchlom slede zvyčajne znamenajú oveľa menší rozptyl. Preto dospel k záveru, že vrah zrejme na úvod vystrelil iba raz, a keď obeť spadla za pult, nahol sa za ňou a vypálil ešte dve rany.

Projektily vnikli obeti do hrude a napáchali masívne škody na pľúcach a srdci. Aj napriek tomu však vykašlaná krv prezrádzala, že ten muž nezomrel okamžite. Pokúšal sa dýchať. Harry si po rokoch vyšetrovaní bol istý jednou vecou – žiadna smrť nikdy nie je ľahká.

„Nijaká rana do hlavy,“ poznamenal.

„Presne,“ prisvedčil Ferras. „Čo to znamená?“

Bosch si uvedomil, že premýšľa nahlas.

„Možno nič. Iba sa mi zdá, že pri troch ranách v hrudníku strelec išiel na istotu. Potom to však nezavŕšil ranou do hlavy.“

„Protirečí si to.“

„Možno.“

Až teraz Harry odtrhol zrak od mŕtveho a začal sa zdola obzerať po obchode. Okamžite mu do oka padla zbraň v puzdre pripevnenom k spodnej strane pultu. Bola umiestená tak, aby sa v prípade potreby dala bleskovo vytiahnuť, no zavraždený po nej zrejme ani nesiahol.

„Máme tu zbraň,“ oznámil nahlas. „Vyzerá to na štyridsaťpäťku v puzdre, ale starý pán nemal šancu vytasiť ju.“

„Strelec šiel rovno k nemu a vypálil, skôr ako si uvedomil, čo sa deje,“ povedal Ferras. „Možno sa po okolí vedelo, že je ozbrojený.“

Lucas nesúhlasne zacmukal.

„Čo je, seržant?“ spýtal sa ho Bosch.

„Tá zbraň tu musí byť len krátko,“ odvetil uniformovaný policajt. „Čo tu robím, za posledných päť rokov ho minimálne šesťkrát vylúpili. Pokiaľ viem, ani raz sa nebránil zbraňou. Toto je prvý raz, čo o nej vôbec počujem.“

Harry prikývol. Bol to dôležitý postreh. Obrátil k seržantovi hlavu a oslovil ho: „Povedzte mi o tom svedkovi.“

„Vlastne to ani nie je svedkyňa,“ prezradil mu Lucas. „Je to pani Liová, manželka zavraždeného. Priniesla mu večeru a našla ho tu. Máme ju vzadu, ale budete potrebovať tlmočníka. Zavolali sme na OAK a požiadali o jedného z čínštiny.“

Bosch sa ešte raz pozrel mŕtvemu do tváre a postavil sa. Obe kolená mu hlasno zaprašťali. Lucas hovoril o Oddelení ázijskej kriminality, ktoré nedávno premenovali na Oddelenie ázijských gangov, aby nevytváralo svojím názvom dojem, že všetci Aziati sú zločinci. Starého psa však novým kúskom nenaučíš – a ľudia ako tento seržant mu stále hovorili OAK. Nech sa však oddelenie volalo akokoľvek, o tom, či priberie do prípadu ďalších policajtov, mal ako hlavný vyšetrovateľ rozhodovať Bosch.

„Vy viete po čínsky, seržant?“

„Nie. Preto som volal na OAK.“

„Ako ste potom vedeli, že máte žiadať Číňana a nie Kórejca alebo možno Vietnamca?“

„Robím túto prácu už dvadsaťšesť rokov, pán detektív. Takže...“

„Takže Číňana rozoznáte na prvý pohľad.“

„Nie. Chcel som povedať, že posledné roky sa mi akosi nedarí dotiahnuť šichtu bez nejakého životabudiča. No a tak som si zvykol raz za deň sa tu zastaviť po jeden z tých energetických nápojov, chápete? Človeku dajú výdrž tak na štyri hodiny. No a tak trocha som sa s pánom Lim spoznal. Raz mi povedal, že aj s manželkou prišli z Číny. Odtiaľ to viem.“

Harry prikývol s trápnym pocitom z toho, ako sa neúspešne pokúsil strápniť toho policajta.

„Asi aj ja budem musieť vyskúšať jeden z tých tekutých zázrakov,“ povedal. „Pani Liová volala na tiesňovú linku?“

„Nie. Ako som vravel, skoro vôbec nevie po anglicky. Zatelefonovala synovi, a ten to potom nahlásil na dispečingu.“

Bosch vyšiel spoza pultu. Ferras ostal za ním a čupol si presne tak, ako pred chvíľou jeho starší partner.

„Kde je ten syn?“ chcel vedieť Harry.

„Je na ceste sem, ibaže pracuje hore vo Valley,“ odvetil Lucas. „Každú chvíľu by mal doraziť.“

„Keď príde, držte ho od tohto ďalej.“

„Jasné.“

„Pokúsime sa aj udržať toto miesto čo najčistejšie.“

Lucas pochopil, čo mu hovorí, a zobral svojich policajtov von z obchodu. Ferras medzičasom skončil s obhliadkou priestoru za pultom a vyšiel k prednému vchodu za Boschom, ktorý hľadel na kameru na strope v strede obchodu.

„Čo keby si to preveril vzadu?“ navrhol mu Harry. „Pozri sa, či ten chlap naozaj zobral disk, a skontroluj svedkyňu.“

„Dobre.“

„Aha, a nájdi termostat. Treba tu znížiť teplotu. Nechcem, aby sa nám telo začalo rozkladať.“

Ferras vykročil strednou uličkou. Bosch prešiel pohľadom po celom mieste činu. Pult mohol mať tak tri a pol metra. Pokladnica stála v strede, aby mali zákazníci kam položiť nákup. Z jednej strany ju lemovala polička so žuvačkami a cukríkmi a z druhej zasa s vecami, ktoré ľudia zvyčajne kupujú na poslednú chvíľu, napríklad energetickými nápojmi, lacnými cigarami a tiketmi štátnej lotérie. Nad hlavou predavača visela kovová klietka s kartónmi cigariet.

Za pultom boli police s drahšími druhmi alkoholu, ktoré si zákazník musí vyžiadať od predavača. Celých šesť z nich zaberal Hennessy. Harry vedel, že tento drahý koňak je hitom medzi vyššie postavenými členmi pouličných gangov. Bol si takmer istý, že obchod Motto Liquors leží na území gangu Hoover Street Criminals, ktorý bol súčasťou Crips, no časom si vybudoval také zázemie a prestíž, že si mohol dovoliť vlastné meno.

Hneď nato zaregistroval ďalšie dve veci a pristúpil bližšie k pultu.

Pokladnica stála na pulte trocha šikmo. Prezrádzali to obrysy z mastného prachu na umakarte na mieste, kde bola predtým. Vrah ju zrejme natočil, aby si z nej mohol zobrať peniaze. Bolo to dôležité, pretože by to znamenalo, že pán Li ju pred vraždou ani nestihol otvoriť. Musel dostať prvý zásah skôr, ako začal manipulovať s peniazmi. Potvrdzovalo to Ferrasovu hypotézu páchateľa, ktorý vojde dnu a rovno strieľa. Zároveň to bolo dôležité aj z pohľadu neskoršieho súdneho dokazovania, či išlo o úmyselnú vraždu. Ešte dôležitejšie však bolo, že vďaka tomu získal lepšiu predstavu, čo sa v obchode stalo a po akom človeku pátrajú.

Siahol do vrecka po okuliare, ktoré používal na prácu s detailmi. Nasadil si ich a bez toho, aby sa čohokoľvek dot-

kol, sa natiahol nad pult a pozrel na klávesnicu pokladnice. Nevidel nijaké tlačidlo OTVORIŤ ani nič iné, čo by celkom zjavne slúžilo na otváranie zásuvky s peniazmi. Netušil, ako by tú kasu otvoril. Uvažoval, odkiaľ to asi vedel vrah.

Opäť sa vystrel a prešiel očami fľaše na policiach za pultom. Hennessy bol v strede, aby sa pán Li nemusel naťahovať, keď prídu chlapci z Hoover Street. Bol však kompletný – ani jedna fľaša nechýbala.

Zase sa naklonil, tentoraz však preto, aby sa pokúsil siahnuť po jednej z fliaš. Zistil, že ak sa jednou rukou oprie o pult, bez problémov ich dočiahne a môže si jednu zobrať.

„Harry?“

Vystrel sa a pozrel po partnerovi.

„Seržant mal pravdu,“ oznámil mu Ferras. „Ten kamerový systém nahráva na disk. V stroji žiadny nebol, takže ho buď vzal páchateľ, alebo ho nepoužívali a kameru mali len na efekt.“

„Nie sú tam nejaké záložné disky?“

„Pár ich tam bolo, ale je to jednodiskový systém. Nahráva stále dokola na ten istý disk. Keď som ešte robil na lúpežiach, videl som kopu takých. Nahrá ti celý deň a potom cezeň ďalší. Ak chceš niečo preveriť, môžeš si to nájsť na disku, ale musíš to urobiť v ten istý deň.“

„Dobre. Zaisti tie druhé disky.“

Predným vchodom vošiel do obchodu Lucas.

„Dorazil špecialista z OAK,“ povedal. „Mám ho poslať ďalej?“

Bosch sa naňho nadlho zahľadel a až potom odvetil: „Je to OAG. A neposielajte ho dnu. Pôjdem za ním von.“

3

Vyšiel z obchodu do páliaceho slnka. Vietor bičoval suchý vietor zo Santa Any. Požiare v kopcoch dodávali mestskému vzduchu štipľavý nádych. Harry cítil, ako mu na zátylku schne pot.

Takmer okamžite k nemu pristúpil policajt v civile.

„Detektív Bosch?“

„To som ja.“

„Detektív David Chu, OAG. Zavolali ma pochôdzkari. Vraj potrebujete pomoc.“

Bol nízky, s takmer až krehkou postavou. V reči mu nebolo cítiť ani stopy cudzieho prízvuku. Harry mu naznačil, aby s ním vykročil popod pásku k autu. Cestou si vyzliekol sako, preložil zápalky do vrecka nohavíc, sako prehol podšívkou navrch a uložil do škatule v kufri.

„Je tam horúco,“ vysvetlil Chuovi.

Nato si rozopol stredný gombík košele a zastrčil kravatu dovnútra. Chystal sa naplno pustiť do práce na mieste činu a nechcel, aby mu v nej čokoľvek prekážalo.

„Aj tu vonku je horúco,“ pripomenul mu Chu. „Seržant pochôdzkarov vravel, že mám počkať, kým nevyjdete.“

„Áno. Ospravedlňujem sa. Takže, máme tu človeka, ktorý dlhé roky viedol tento obchod a teraz ho za pultom zavraždili. Minimálne trikrát ho strelili, zrejme v rámci lúpežného prepadnutia. Našla ho manželka, ktorá nevie po anglicky. Zavolala synovi a ten zasa nám. Musíme ju vypočuť, takže sme privolali aj vás. Možno budeme potrebovať pomoc aj so synom, keď sem dorazí. To je nateraz všetko.“

„Ste si istý, že to sú Číňania?“

„Stopercentne. Seržant pochôdzkarov sa poznal s obeťou, pánom Lim.“

„Viete, akým dialektom hovorí pani Liová?“

Spoločne vykročili naspäť k policajnej páske.

„Nie. Je to problém?“

„Poznám päť základných dialektov čínštiny, ale kvalitne ovládam iba kantončinu a mandarínčinu. Tieto dva sú v Los Angeles najbežnejšie.“

Harry podvihol pásku a nechal Chua prejsť na druhú stranu.

„A vy ste odkiaľ?“

„Narodil som sa tu, pán detektív, ale moja rodina je pôvodom z Hongkongu, takže u nás doma sa hovorilo po mandarínsky.“

„Naozaj? Moja dcéra žije s matkou v Hongkongu. Mandarínčina jej celkom ide.“

„To je dobre. Dúfam, že ju v živote využije.“

Vošli do obchodu a Bosch Chuovi letmo ukázal mŕtvolu za pultom, kým išli do zadnej časti obchodu. Čakal ich tam Ferras. Chu ich oboch zoznámil s pani Liovou.

Zdalo sa, že čerstvá vdova je v hlbokom šoku. Harry nevidel žiadne stopy po tom, že by za manželom vyronila čo len jedinú slzu. Vyzerala odtrhnutá od reality v stave, ktorý už u ľudí neraz zažil. Jej manžel ležal mŕtvy na podlahe rodinného obchodíka a ju obklopovali muži hovoriaci jazykom, ktorému nerozumela. Zrejme čakala, kým príde syn. Potom potečú aj slzy.

Chu s ňou spočiatku iba veľmi jemne konverzoval. Boschovi sa zdalo, že hovoria po mandarínsky. Dcéra mu vravela, že mandarínčina je spevavejšia ako hrdelná kantončina a niektoré ďalšie dialekty.

Po niekoľkých minútach sa ázijský detektív obrátil k nemu a Ferrasovi.

„Jej manžel bol v obchode sám, ona išla domov variť. Keď sa vrátila, myslela si, že tu nik nie je, potom ho však našla za pultom. V obchode nikoho nevidela. Parkuje vzadu a dnu vošla zadným vchodom, ktorý sa stále zamyká.“

Harry prikývol.

„Ako dlho bola preč? Spýtajte sa jej, kedy odišla z obchodu.“

Chu poslúchol a po chvíli sa k nim otočil s odpoveďou.

„Každý deň odchádza o pol tretej. Keď navarí, opäť sa sem vracia.“

„Majú aj ďalších zamestnancov?“

„Nie. Už som sa jej na to pýtal. Pracuje tu iba ona a jej manžel. Sú tu každý deň od jedenástej do desiatej. V nedeľu majú zavreté.“

Klasický prisťahovalecký sen, pomyslel si Bosch. Akurát nerátali, že sa skončí spŕškou guliek.

Z prednej časti obchodu začul hlasy, a tak vystrčil hlavu do chodby. Na miesto dorazila skupina na zaisťovanie stôp. Hneď sa aj pustila do práce.

Stiahol sa naspäť do skladu, kde pokračoval výsluch pani Liovej.

„Chu,“ prerušil ich.

Detektív OAG sa naňho pozrel.

„Spýtajte sa jej na syna. Zastihla ho doma?“

„Už som sa na to pýtal. Majú ešte druhý obchod hore vo Valley. Pracuje tam. Rodina býva vo Wilshire zhruba rovnako ďaleko od oboch kšeftov.“

Zdalo sa, že Chu vie, čo robí. Vôbec nepotreboval, aby ho Bosch navádzal pomocnými otázkami.

„Dobre. Ideme naspäť dopredu. Vypočujte ju, a keď príde aj syn, asi bude lepšie zobrať oboch do centra. Nemáte nič proti?“

„Ani v najmenšom,“ uistil ho Chu.

„Fajn. Povedzte mi, keby ste niečo potrebovali.“

Vyšli po chodbe do prednej časti obchodu. Harry sa s ľuďmi na zaisťovanie stôp už poznal. Prišla aj skupina z Úradu súdneho lekárstva, aby zadokumentovala miesto smrti a odviezla telo.

Rozhodli sa, že sa s Ferrasom rozdelia. Bosch mal ostať na mieste činu, aby ako hlavný vyšetrovateľ dozeral na zaisťovanie stôp a odvoz tela. Ferras mal zatiaľ navštíviť všetkých susedov. Obchod s alkoholom sa nachádzal uprostred oblasti plnej malých firiem. Bolo treba ísť od jednej k druhej a zistiť, či niekto niečo nevidel alebo nepočul. Obaja vedeli, že to s najväčšou pravdepodobnosťou nikam nepovedie, no muselo sa to urobiť. Opis auta alebo podozrivej osoby by mohol byť kľúčovým dielikom mozaiky, ktorá ten prípad nakoniec rozlúskne. Patrilo to k základom práce na každej vražde.

„Môžem si zobrať jedného z miestnych?“ spýtal sa Ignacio. „Vyznajú sa tu.“

Harry si pomyslel, že skutočným dôvodom nie je znalosť miestnych pomerov, ale fakt, že jeho partner chcel posilu v prípade, že by ho pri chodení od domu k domu niekto napadol.

Dve minúty po jeho odchode sa zvonka ozvali hlasy, krik a hluk. Bosch vyšiel von a uvidel, ako dvaja z Lucasových pochôdzkarov zastavujú rozčúleného mladého muža, ktorý sa snažil predrať cez pásku. Bol to dvadsiatnik ázijského pôvodu. Na sebe mal tesné tričko, ktoré zdôrazňovalo jeho štíhlu postavu. Harry k nemu rýchlo vykročil, aby konflikt vyriešil, skôr ako sa zbytočne vystupňuje.

„Dobre, to by už stačilo!“ zakričal rázne, aby nik neostal na pochybách, kto tam velí.

„Pustite ho,“ prikázal uniformovaným policajtom.

„Chcem vidieť otca,“ domáhal sa mladý muž.

„Lenže takto to jednoducho nepôjde.“

Bosch pristúpil bližšie a kývol dvojici pochôdzkarov.

„Teraz sa už o pána Liho postarám sám.“

Odstúpili od neho aj od syna obete.

„Ako sa voláte celým menom, pán Li?“

„Robert Li. Chcem vidieť otca.“

„To chápem. Ak na tom trváte, dovolím vám pozrieť sa naňho, ale to môžeme až po zozbieraní stôp. Ja riadim vyšetrovanie a ani sám k vášmu otcovi ešte nesmiem. Musíte sa teda upokojiť. Dosiahnete svoje, len ak sa upokojíte.“

Mladík sklonil hlavu a prikývol. Bosch mu položil ruku na plece.

„Dobre,“ skonštatoval.

„Kde je moja matka?“

„Vnútri s detektívom, ktorý zapisuje jej výpoveď.“

„Môžem vidieť aspoň ju?“

„Áno, môžete. O chvíľku vás za ňou odvediem. Najprv vám však musím položiť niekoľko otázok. V poriadku?“

„Áno. Pýtajte sa.“

„Po prvé, volám sa Harry Bosch a som vedúcim vyšetrovateľom tohto prípadu. Zistím, kto zavraždil vášho otca.“

„Nesľubujte veci, ktoré nemáte v úmysle splniť. Veď ho ani nepoznáte. Nezáleží vám na ňom. Bol to iba ďalší... Ale, kašlať na to.“

„Aký ďalší?“

„Už som povedal. Kašlať na to.“

Harry sa naňho dlho mlčky pozeral.

„Koľko máte rokov, Robert?“ spýtal sa napokon.

„Dvadsaťšesť. Chcel by som ísť za matkou.“

Zvrtol sa, že vojde do obchodu, no Bosch ho chytil za rameno. Li bol mladší, ale Harry mal v ruke silu, ktorá ho zaskočila. Zastal a pozrel sa na ruku, ktorá ho držala na mieste.

„Niečo vám ukážem a potom vás odvediem k matke.“

Pustil mu ruku a vybral z vrecka zápalky. Podal mu ich. Li sa na ne nechápavo pozrel. Očividne ho ničím nezaujali.

„Čo s nimi má byť? Rozdávali sme ich, kým neskolabovala ekonomika a my sme si už nemohli dovoliť nič extra.“

Harry si ich od neho zobral naspäť a prikývol.

„Dostal som ich od vášho otca pred dvanástimi rokmi,“ prezradil mu. „Vtedy ste mali asi štrnásť. Takmer tu došlo k ďalším nepokojom. Odohralo sa to priamo tu, na tejto križovatke.“

„Pamätám si na to. Vyrabovali nám obchod a otca zmlátili. S matkou sme mu vraveli, nech otvorí iný vo Valley, ale on nás nepočúval. Vravel, že ho odtiaľto nik nevyštve. No a pozrite sa, ako to dopadlo.“

Nešťastne ukázal na obchod.

„No a vtedy pred dvanástimi rokmi som tu bol aj ja,“ po-

kračoval Bosch. „Začali sa tu nepokoje, hneď sa však aj skončili. Priamo tu. Jeden mŕtvy.“

„Policajt. Viem. Vytiahli ho rovno z auta.“

„V tom aute som bol aj ja, ale mňa nedostali. Keď som došiel k obchodu vášho otca, vedel som, že som už v bezpečí. Potreboval som si zapáliť, tak som šiel dnu. Váš otec bol schovaný za pultom. Rabovači rozkradli úplne všetky cigarety.“

Znova ukázal mladíkovi zápalky.

„Zápaliek som našiel kopu, no cigarety ani jedny. No a vtedy váš otec siahol do vrecka a podal mi svoje. Mal iba jednu poslednú, ale dal mi ju.“

Bosch si sám prikývol. To bolo všetko. Tým sa jeho príbeh končil.

„Nepoznal som vášho otca, Robert, ale nájdem človeka, ktorý ho zabil. Tento sľub dodržím.“

Robert Li prikývol a sklopil oči k zemi.

„Dobre,“ vyhlásil Harry. „Teraz poďme za vašou matkou.“

Koniec ukážky

Plnú verziu e-knihy si môžete zakúpiť v internetovom kníhkupectve Martinus.sk na adrese:

http://www.martinus.sk/?uItem=106813

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

CENTRÁLNE ODDELENIE

1

2

3

Koniec ukážky