Věra Fojtová

PROKLETÍ LIPOVSKÉHO DVORA

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Věra Fojtová, 2011

© Obálka Martina Černá, 2011

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2011

ISBN 978-80-243-5425-5

„To je divná věc, pane. Měl všechno, co si jenom mohl přát.“ „Má pořád všechno. Všechno – kromě života.“

NOC VÍNA A KRVE

KAPITOLA 1.

Noc byla černá a bez hvězd.

Byl začátek prosince, adventní čas krátkých, podmračených, nízkých dnů, zčernalých navíc hejny krákoravých hladových vran, toulajících se po prázdných polích.

Také se ustálila doba nekonečných nocí, uvázaných u kůlů osamění, kdy se člověku chce zalézt do klidu a tepla a prospat se až k jaru.

Ale k tomu světlému bodu bylo daleko.

Na lipovském panství pomalu končil zase jeden, i tentokrát úspěšný rok. Všechna úroda byla sklizena pod střechy stodol a do sýpek, půdy byly napěchované suchým, létem vonícím senem až k posledním trámům.

Také letošní víno už zrálo ve sklepích v bachratých sudech a ukazovalo se, že bude dobré. Těžké, plné a rudé.

Oškubaná, na kost zmrzlá a vydrancovaná pole však trápily holomrazy už od začátku zimy.

Ale právě toho dne naráz zahalily dosud jiskřivou oblohu temné mraky a ledový vítr, který se náhle zvedl, sliboval přinést změnu počasí.

Ohýbal nahé stromy, sedřené předchozími úpornými listopadovými dešti, vytrvale srážel kouř k zemi a táhle kvílel v komíně, zlostně a neurvale pronikal do všech skulin, škvír a kam jen mohl a zlobil se.

Osamělý muž stál u okna s pohárem temně rudého vína v ruce a díval se do prázdné tmy poněkud zachmuřeně a neradostně i přesto, že za jeho zády příjemně praskal krb.

V té chvíli měl úplně všechno, co mu mohlo dodávat pocit jistoty a bezpečí – střechu nad hlavou, pevné zdi a za zády živý oheň, který hřál.

Mohl být spokojený, klidný a radovat se ze všeho, díval se však zamračeně do tmy před sebou a nezdál se být právě v dobrém rozmaru, jako poslední dobou ostatně málokdy.

Pečeně, kterou si dosytosti u večeře dopřál, byla opravdu velice chutná, dobře propečená, s hnědou kůrkou na povrchu, uvnitř hebká a provoněná kořením, jinak to ani být nemohlo, ale bylo mu z přemíry tučného masa těžko, a stejně tak i jeho myšlenky odpovídaly tělesnému rozpoložení.

Byly chmurné a neradostné.

Nekonečně dlouhé zimní noci, v nichž byl sevřen nejen tmou a samotou, ale i nedobrými myšlenkami, se podobaly nedobrovolnému vězení.

Ve dne mohl pozorovat alespoň dění ve dvoře.

Pilně pracující a povykující čeleď naplňovala jeho mysl příjemným uspokojením a jistotou, že se ta líná cháska neoddává nemístnému lenošení.

Teď, v tento zimní a noční čas bylo však okno slepé a neproniknutelné a podtrhávalo pocit samoty a odtržení od všeho, co se tam venku dělo.

Ušklíbl se. Neměl rád zimní čas vyčpělé nudy z nicnedělání, kdy pouze občasný lov v panských lesích býval jediným rozptýlením.

Pánové ze dvorů se k honitbě rádi sjížděli z celého okolí, aby potom příjemně utrmáceni, s tvářemi ošlehanými větrem, s očima hladovýma a lesklýma nad páchnoucí čerstvou krví a s vítěznými trofejemi lovců zvednutými vysoko nad hlavami nezřízeně hodovali u bohatě prostřených stolů, muchlovali se na senících s pištícími děvečkami, pili dobré víno a chválili nejen je, ale i domácího pána až do časného rána.

Ale i tady se točilo všechno pořád dokola přesně podle ročních období, ani lov už neposkytoval tolik potřebné rozptýlení. Všechno šlo za sebou stejně nudně už roky. Bažanti, zajíci, sluky, divoké husy a kačeny, teprve koncem roku přicházela na řadu vysoká.

V lesích, které patřily k panství už odnepaměti, bylo stále hojně dřeva i zvěře.

Pro některé představovalo toto bohatství jen zábavu, pro většinu však především práci, neboť právě v tomto čase bylo zralé dřevo káceno a stahováno z kopců do údolí, páleno v milířích na dřevěné uhlí nebo zpracováváno na pile.

Mohl být spokojen, neboť hospodářství vzkvétalo, dávalo dost prostředků k obživě a nouze nehrozila. Šafář plnil svoje povinnosti příkladně a nemohl mu ani nic vytknout. Však se také sám do hospodaření příliš nehrnul, nebyl k tomu ani důvod, všechno bylo, jak má být.

Poddaní tvrdě a bez reptání robotovali a odváděli své desátky většinou včas a řádně.

Pokud ovšem přišel bídný rok, nepřálo počasí a úroda byla mizerná, potom poníženě skuhrali a prosili o poshovění, vymlouvali se, že nemají dát dobytku co do žlabu ani děckám do huby, že všichni jistě pomřou hlady.

On však na sliby a prosby pranic nedal a na nic nečekal. Vzal si do zástavy kus jejich pole nebo dobytek. Do věčné zástavy, neboť moc dobře věděl, že už by stejně nebyli schopni dluh nikdy vyrovnat, neměli z čeho.

A tak jim jenom ubývalo a krajíce se tenčily, on si však mnul spokojeně ruce a pochvaloval si tento stav, neboť jeho pozemské statky se utěšeně rozrůstaly.

Na rozdíl od některých jiných let, kdy se vinou sucha či přemíry vody nedostávalo ničeho, zdál se být právě tento rok bohatý a pro všechny velice příznivý.

Spadlo dostatek vláhy už v jarních měsících, kdy jí bylo nejvíc třeba, i slunce zemi přálo v přiměřených dávkách tak, aby půda nevyprahla a neztvrdla na kost.

Zrno vymlácené na podzim z plných a zdravých klasů naplnilo krechty v sýpkách až po okraj, ve sklepě už kysalo v sudech nakrouhané zelí proložené hojně cibulí, kořením a malými nakyslými jablíčky.

I ve chlévech se dařilo a dobytek se přes léto rozrostl o zdravá mláďata. Z trámů visela dobře prouzená voňavá slanina a šunkové kýty jemného masa. Co víc si mohl ještě přát?

Zhluboka se napil, pomalu promnul hlt vína v ústech, polaskal jej na jazyku i na patře, teprve potom polkl, uznale přivřel oči, ale namísto chvály si jenom povzdechl.

Zhluboka, ztěžka a nespokojeně.

Všechno se točilo pořád dokola, a přece jinak. Zatímco zvěř se v lesích utěšeně množila a dřevo rostlo samo od sebe, aniž by vyžadovalo zvláštní péči a ochranu, přátel a lidí jemu blízkých kolem něj ubývalo.

Každý rok někdo z milých přátel odešel na věčnost, letos na podzim překvapivě a nenadále i Petr Špaček ze sousedního panství.

Nechořel, právě naopak, byl příliš živý a plný života a vypadal velmi zdravě a vesele. Na krevnatých tvářích měl stále úsměv, úzký a okrouhlý jako srpek měsíce, jeho povedené historky vyvolávaly hlučný smích, který býval nakažlivý, stejně jako jeho neustálá chuť k jídlu a pití dobrého vína, zkrátka nic nenasvědčovalo tomu, že by měl právě on odejít.

A přece se tak stalo.

Pán nahoře to tak chtěl, že se Petr Špaček svalil jako špalek právě ve chvíli, kdy se s chutí natahoval pro dozlatova opečenou sluku, aby si na ní náležitě pochutnal.

Sesul se uprostřed slova, které nedořekl, padl doprostřed plného, bohatě prostřeného stolu, aniž by na vybraný pokrm dosáhl. Jako by mu někdo zlomyslně a nepřejícně podrazil obě nohy.

Ve snaze něčeho se na poslední chvíli zachytit, aby neupadl, převrátil plný pohár rudého vína, který ještě před chvílí bohatýrsky třímal v ruce, na bílý ubrus, zachroptěl, jak se dusil, a zalapal po dechu.

Ve chvíli však obrátil užaslé oči kamsi vzhůru a ve tváři měl najednou tolik překvapení, jako by snad zahlédl něco, co dosud ve svém životě nikdy neviděl.

Bujaře se rozesmáli tomu nenadálému divadlu, neboť si mysleli, že je to zase jeden z jeho povedených žertů, kterými tak často, úspěšně a rád bavil společnost. Nikdo z nich si nikdy nebyl jistý, co myslí vážně a co je jen legrace.

Jednou na lovu zůstal ležet náhle v trávě nehybně vedle koně, a když k němu zděšeně přispěchali, aby mu pomohli vstát, vyskočil na nohy, vyšvihl se na koně a pádil s hlasitým smíchem pryč.

Tentokrát však zůstal ležet bez hnutí v kaluži červeného vína, jako by z jeho hlavy vytekla všechna krev, a nezvedal se, ani když se mu odměnou dostalo zaslouženého smíchu a bujarých výkřiků obveselených a dobrým jídlem a vydatným pitím rozjařených přítomných pánů.

Prostě jen zachroptěl, zoufale zalapal po dechu, zmlkl a nehybné oči zůstaly upřené kamsi mezi kosti a zbytky jídla povalující se po stole.

Teprve potom se přestali smát a po chvíli užaslého ticha vyskočili vyděšeně od stolu.

Pustili mu ještě žilou, nasadili pijavice, povolali felčara i kovářku, ale všecko bylo zbytečné, k životu už se neprobral.

Na slavnost přijel na koni, jak se na rytíře sluší, neboť se stále držel v sedle rovně a pevně, a i přes svoji padesátku byl mužem plným života, užíval si všech pozemských radostí a nebylo nic, co by si odepřel.

Mladé děvečky se před ním nestačily schovávat, neboť sotva zahlédl ženskou sukni, už mu v očích zajiskřilo, prsty polaskal vousy jako chtivý kocour, mlsně si olízl plné rty a vyrazil za kořistí. Neutekla před ním žádná, když si umanul, vždycky dostal, co chtěl. Dětí už měl na svém panství i v okolí po chalupách tolik, že by je sám nedokázal spočítat, ani kdyby chtěl.

Ale to všechno mu nebylo v té konečné chvíli nic platné. Za několik málo hodin odjížděl zpět na své panství potupně drkotajícím dřevěným vozem na otepi slámy jako poslední pacholek ze dvora.

Právě na Petra Špačka v té ponuré adventní chvíli myslel. Někdy měl pocit, že se neviditelná smyčka stahuje i kolem jeho krku, a cítil, že se smrt jeho přátel zlehka, ale s jistou naléhavostí dotýká ledově studenou rukou i jeho života, a každý rok to bylo horší.

Poslední dobou příliš často pozoroval své stárnoucí a ochabující tělo s pochybujícím údivem.

Štíhlá mrštnost, která ho dříve tolik těšila, se pomalu, ale jistě měnila v sádelnatou těžkopádnost, která způsobovala, že se už nevynesl do sedla důstojně rytířsky a lehce, jako když švihne prutem, ale padal do něj ztěžka jako pytel zrní. I rychlejší chůze ho brzy unavila a často mu brala dech. Zadýchával se, jako by měl plíce příliš proděravělé, nebo naopak neprodyšně obrostlé mechem.

V čeledníku pod ním dole ve dvoře už bylo ticho, stejně jako v domě.

Pravidelný tlukot cepů posledních snopů na mlatě ustal, sotva se zešeřilo, zaopatřený a dosyta nakrmený dobytek se zklidnil a v přítmí teplého chléva spokojeně přežvykoval předem do bachoru nasoukané seno.

V letním čase dlouhých dnů a krátkých nocí bývalo všechno jiné, čeleď pracovala až do tmy na polích, potom teprve popravovala dobytek, uklízela nářadí, stodolu a dvůr.

Méně světla, méně roboty, povzdechl si, holota líná, kdyby mohl, kůži by z nich sedřel až do krvavého masa, lamentoval v duchu nespokojeně.

Kde se jim naskytne jen trochu příležitosti, tam se povinnostem vyhnou nebo práci jen tak co nejrychleji odbudou, a kdyby nebylo příkladného šafáře a jeho pomocníků, kteří dokázali k práci popohnat i holí nebo bičíkem, leželi by poddaní někde za pecí, jenom lelkovali a cpali si břicha až do úplného prasknutí.

V tomto adventním čase plném očekávání na něj samota doléhala obzvlášť tíživě, a to i přesto, že dům i dvůr byl plný lidí. Byli však zalezlí kdesi v tmavých koutech svých příbytků, krčili se a tiskli k sobě, v houfech pod chatrnými hadry hledali trochu pospolitého tepla.

S lítostí dopil mladé víno a uznale mlaskl, neboť přes všechnu zadržovanou zlobu i skrze chmurné myšlenky nad poddanými musel uznat, že letos bylo opravdu výborné.

Barvy temné, přesto plné jiskérek, které při pohybu ruky vyskakovaly ode dna a svítily jako čisté půlnoční nebe.

Mrzutě odložil prázdný pohár na parapet, neboť víno koketuje a laská se s jazykem jako mladá dívka a miluje společnost. A proto se má pít alespoň ve dvou, aby se o něm mohlo mluvit, aby se náležitě chválila jeho chuť, barva a jiskra, neboť víno je také tak trochu jako žena koketné a ješitné a vyžaduje plnou pozornost.

Ale poslední dobou neměl s kým pít a vlastně ani hovořit. Neměl kolem sebe nikoho, s kým by vedl řeči o hospodářství, natož pak o víně.

Pravda, tak úplně sám nebyl, ještě tu s ním v domě byla jeho žena. Ušklíbl se však nad představou, že by s ní snad měl sdílet i tuto pozdní chvíli v jedné místnosti.

Stačila mu její mlčenlivá přítomnost u večeře.

Už dávno nedychtil po její blízké společnosti, kterou kdysi tak rád vyhledával, netoužil po ní, ba ani po žádné jiné ženě. Naopak, čím dál častěji se stávalo, že v něm její blízkost naopak vyvolávala netrpělivou zlobu a podrážděnost, které nedokázal nijak potlačit.

Dráždila ho vším, ale nejvíc svým lhostejným klidem, který dávala od určité doby okázale najevo nejen svou nehybnou a neproniknutelnou tváří, ale i mlčením. A kdykoli k němu přece jen zvedla oči, byly chladné pohrdáním a on měl chuť zakřičet na ni a uhodit ji.

I dnes ji musel vykázat od stolu, neboť mu pečeně naráz začala růst v ústech jako houba a zdála se být bez chuti. A přitom k tomu stačilo tak málo. Zahlédnout v jejích očích záblesk triumfu, či co to bylo, jakési pobavené nadřazenosti, dokonce mu připadalo, že se podivně pousmála.

V první chvíli překvapeně a tázavě zvedl obočí, dokud si neuvědomil, že to byl spíš zlý úšklebek než úsměv, který zvlnil koutky jejích plných rtů.

A právě ten podivný úsměv ho připravil o veškerou trpělivost.

Už dávno si všiml, že byla pořád ještě mladá, štíhlá a pružná jako jarní prut, zatímco on s trpkostí nenáviděl a užasle pozoroval své ochabující a stárnoucí tělo, nabývající postupně a záludně na objemu tak, že často nemohl dopnout ani knoflíky kabátce, natož aby se vyhoupl na hřbet koně bez pocitu směšnosti.

Jakkoli až donedávna sloužilo k jeho spokojenosti, potupně a postupně ho zrazovalo na každém kroku.

Chvíli ji u večeře mezi hořknoucími a rostoucími sousty v ústech pozoroval s tupou nenávistí, neboť nebylo možné přehlédnout, jak bez valného zájmu o jeho přítomnost i samotné jídlo ostrými zoubky přežvykuje s pohledem sveřepě upřeným na desku stolu, aby snad náhodou nezahlédl, co se odráží v jejích očích.

Nechtěl to vidět, stejně tušil, co tam uvidí, nic, co by ho potěšilo či oblažilo, a musel ji poslat pryč od stolu, aby chuť k jídlu neztratil docela.

Bez zaváhání a protestů, téměř ochotně, odsunula nedojedený talíř, zvolna vstala, napila se ještě pomalu vína, dokonce se mu zdálo, že mírně pohár pozvedla směrem k němu. Vypadalo to, že snad něco řekne, ohradí se, dokonce pohnula rty, jako by k němu vyslala i tiché slovo, ale nakonec si jen otřela ústa do ubrousku a mlčky z jídelny odešla.

Ulevilo se mu, když se za ní zavřely dveře, ale chuť k dobrému jídlu se už nevrátila.

Při této vzpomínce se zamračil.

Mohl si teď klidně ještě nalít, ale trochu se mu točila hlava a víčka začínala padat únavou přes oči, což bral jako dobré znamení, že se může odebrat na lože s nadějí, že brzy usne, aniž by sebou mlátil jako ryba na suchu a prožil bezesnou, dlouhou a tíživou noc.

Prázdné noci bývaly čím dál častější a na jejich konci jím smýkala únava a nepopsatelný sebezničující vztek, zvláště pak tehdy, když po ránu potkával čeleď, která měla bez pocitu provinění ještě nastláno v očích spánkem, a to i přesto, že nelehala na měkkém loži pod baldachýnem a přikryta prachovým peřím.

Ohlédl se k rozestlané posteli, překryté temně modrými nebesy ze sametu, a zatoužil po spánku. Zachtělo se mu odplout z tohoto mizerného světa, vytratit se z něj aspoň na chvíli do sladkého zapomnění.

Rozmrzele vzal do ruky měděný tepaný zvonec a stejně jako pokaždé i teď si zálibně prohlížel ruční práci kováře Karla Mareše.

Mezi bohatým květinovým vzorem rozeznal i svůj monogram a s potěšením po něm přejel prstem.

Šikovný chlapík byl ten kovář Mareš. Co se týkalo práce, uměl vykovat nejen podkovy pro koňská kopyta, kliky různých tvarů, zdobené petlice, ale i radlice a jiné pro hospodářství potřebné nářadí, dokázal ulít i drobnější zvony a rydlem jemnou práci zastat při jejich zdobení.

Bylo s podivem, že pod jeho hrubýma rukama se silnými a na první pohled neobratnými prsty rozkvétaly něžné květiny s poletujícími motýly a rozpínali křídla ptáci všech druhů i velikostí.

Kovář Mareš věděl naprosto přesně, kam co patří, jeho tahy byly lehké, přesné a obdivuhodné.

Byly by hodné uznání a pochvaly, jen kdyby on sám nebyl tak vzpurný a tvrdohlavý.

Zamračil se při vzpomínce na Marešovy divoké tmavé oči, které se v umouněné tváři a zpod hustého obočí od jisté doby na něj zpovzdálí dívaly se špatně skrývanou hrozbou a stejně nezastíranou nenávistí.

A on nad ní neměl žádnou moc.

Jedinou útěchou mu mohlo být to, že stejně tak ani Marešovi nebyla nic platná.

Všechno začalo už tehdy před lety, když bylo kovářově dceři Bětě patnáct a on jí poručil přijít do panského dvora.

Na jeho žádosti nebylo nic zvláštního ani neobvyklého. Stalo se tak podle starodávného práva, bylo přece na jeho straně podle předků už odnepaměti, a i přes snahu jakýchsi vladařových pomatených robotních patentů cosi pozměnit nebo zvrátit ve prospěch poddaných, jedině on mohl o lidech na svém panství rozhodovat ve jménu života i smrti.

Tak jak to dělali všichni předkové, také jeho otec a děd.

Děvčat měl tehdy kolem sebe pořád dost, v samotném dvoře ani v celém městečku nebylo jediné dívky trochu k světu, která by neprošla, ať už dobrovolně či násilím, jeho žádostivýma rukama.

Žádná z nich nedošla k trvalejší újmě na duši či na těle, jak by se mohlo v první chvíli zdát.

Nakonec se všechny řádně provdaly za chasníky sobě rovné a rodily jim děti jedno za druhým jako kočky koťata, možná byl nejeden z těch hladových krků i jeho vlastní krev.

Nepočítal je, věděl však určitě, že za čas mohly i tyto tak trochu jeho děti pracovat pro něj na jeho dvoře, což jim muselo k životu stačit.

Jenom jednou se snad cosi podivného a neobvyklého přihodilo v té souvislosti, když jistá Stázka Konířová, pekařova dcera, skončila prý kdesi v ústavu u jeptišek načisto bez zdravého rozumu.

Ale ta bývala vždycky tak trochu zvláštní a nejspíš i pomatená, neboť proč by jinak dělala veřejně takové věci, které se obvykle nedělají?

Kromě toho, že nevynechala jedinou tancovačku a všude jí bylo plno, chodívala se koupat v noci sama pod jez.

Tam ji také poprvé uviděl, když šel do revíru, aby si políčil na pytláky.

Svítil měsíc, byl právě v úplňku, obloha byla v jeho svitu domodra a ona vystupovala skoro nahá ze stříbrné vody, jako by se z ní právě narodila.

Krátká košilka, vodou průhledná, jí sahala sotva do půli stehen a bylo pod ní vidět všechno. Oblá a pevná prsa, tmavé a ostré hroty bradavek i černý klín, který rozčísl její štíhlá a dlouhá stehna jako trojzubec.

Počkal si na ni ve stínu stromu, odkud ji téměř bez dechu, dlouho a se zájmem pozoroval, jeho touha dostoupila vrcholu a ona přišla až k místu, kde stál.

Potom stačilo jenom natáhnout ruku a sevřít ji, mokrou a hladkou jako úhoř, když se shýbala do trávy pro sukni.

Využil chvíle jejího překvapení i nahoty a stiskl ji téměř surově, až bolestí vykřikla, a potom ji povalil do trávy, jeho touha se změnila v dravost a rval ji zuby i rukama jako hladový kusy masa.

Bránila se však, prosila a křičela, ale zbytečně, svět byl naráz liduprázdný, hluchý a slepý, a i kdyby nebyl, nikdo by mu nezabránil, aby si vzal to, co patřilo beze zbytku jenom jemu. Stejně tak jako voda, v níž se koupala, ryby v ní a všechna zvěř v lesích i ptáci ve vzduchu a na stromech.

Počínal si jako smyslů zbavený a ustal teprve ve chvíli, kdy pod sebou ucítil její bezvládné a mlčící tělo bez vzdoru. V té chvíli pro něj už nic neznamenala, vzal si, co chtěl, a nechal ji tam ležet, byla už pro něj bezcenná.

Zůstala ležet v trávě na břehu rybníka nahá a schoulená, třásla se, sténala a kňučela jako malý psík.

Díval se na ni s pohrdáním a měl chuť do ní kopnout.

Upravil si však jenom oděv, oprášil si kolena a pokračoval klidně v započaté cestě, aby splnil svůj úkol, za kterým právě té noci vyšel, aniž by měl jiný úmysl.

Byl spokojený a uspokojený, tmou se neslo jenom jeho bezstarostné pískání.

Stázku Konířovou našel potom porybný druhý den ráno ležet na břehu řeky nahou a v bezvědomí, stulenou do klubíčka a prochladlou ranní mlhou a rosou, plnou modřin a škrábanců, zamazanou od krve.

Odnesli ji bezvládnou domů a zavolali kovářku Marešovou, aby ji přivedla k životu a ošetřila její rány.

Nikdo už se však nedozvěděl, co se jí vlastně stalo a kdo jí tak surově ublížil, neboť od té chvíle nepromluvila ani slovo, jenom si tiše pro sebe kdesi v koutku cosi nesrozumitelného pobrukovala. Sotva vycházela z domu a vyhýbala se lidem, ačkoli dříve bývala děvče veselé a plné života a pokud snad někoho i náhodou potkala, uhýbala divokýma očima a na nikoho zpříma nepohlédla.

V noci se však ozýval zvláště za úplňku z chalupy pekaře Koníře křik a sténání, až vlasy hrůzou na hlavě vstávaly.

Ale ani lidského soucitu se Stázce Konířové nedostalo.

Po chalupách se dokonce šeptalo, že to měla z toho, že dělala takové neslušné věci a skoro nahá vstupovala do vody i při úplňku a nečisté síly si s ní jenom po svém účty vyrovnaly.

Našli se i takoví, co ji neváhali prohlásit za čarodějnici, za posedlou ďáblem, někteří se jí začali bát, jiní štítit a všichni se jí začali vyhýbat a s úlevou si oddechli, když z jejich blízkosti zmizela kamsi do ústavu.

Ale kovářova Běta byla jenom jedna.

Už dávno předtím si všiml, jak rozesmáté a hravé plavovlasé a modrooké děvčátko dorůstá a zraje jako jablko. Pokud to jenom trochu šlo, nespouštěl ji z očí a trpělivě čekal, až přijde chvíle pro sklizeň.

Při žních a o senách chodil do polí, zpovzdálí pozoroval, jak se vytahuje z dětské neforemnosti a jak se utěšeně zaobluje na těch správných místech.

Ohýbala se jako pružný jarní prut, když se skláněla k požatému obilí, aby odebrala snopy, nářadí jí v rukou jen hrálo, bosé a štíhlé nohy se sotva dotýkaly pichlavé louky při senoseči a smích jí dráždivě a často vyskakoval z hrdla jako první ptačí křik.

Byl netrpělivý a měl co dělat, aby se udržel v ústraní. Čekání bylo mučivé svojí zdánlivou nekonečností, ale sladké příslibem brzké sklizně zralého a chutného ovoce.

Konečně naznal, že přišel čas, neboť se kolem ní začalo točit také dost podivných chasníků, kteří jí nedali pokoj. Nadbíhali jí, kde jen mohli, škádlili ji a rojili se v její blízkosti jako vosy na sladkou hrušku.

A jemu stačilo jenom poslat do kovárny sluhu se vzkazem, aby se Běta neprodleně dostavila na panství.

Musel poručit, aby nastoupila do dvora na službu, jak bylo jeho nezadatelným právem a její povinností, ale přijít si pro ni nakonec musel do kovárny sám, neboť kovář, jakkoli se nikdy neprotivil a byl nejen pracovitý, ale i poslušný, poprvé nedbal jeho nařízení a tvářil se hluše a zpupně.

Kovář Mareš vyhodil jeho sluhu Řehoře ze dveří, sotva se v nich otočil a přednesl žádost svého pána, a ještě na něj křičel a vyhrožoval mu tak věrohodně, že se vrátil nejen bez Běty, ale byl i celý pobledlý, vyjevený a roztřesený, s očima navrch hlavy.

„Copak se stalo? Kde je to děvče? Vyřídil jsi můj vzkaz?“ zeptal se přísně, když viděl, že se sluha vrací z kovárny sám.

„Ano, pane, ano, vyřídil, řekl jsem v kovárně přesně to, co jste mi poručil, totiž že má jejich Běta neprodleně k vám do dvora službu nastoupit,“ blekotal vyděšený Řehoř.

„No a? Ať mě čerti seberou, nikoho tu kromě tebe nevidím. Kdepak je Běta? Kde ji máš?“

„Nemám, vidíte sám.“

„To vidím. Tak mluv, nebo z tebe sedřu kůži!“

„Samotné nebe je mi svědkem, že jsem dělal všechno, jak jste přikázal, ale nebylo možné váš příkaz splnit.“

„Nebylo možné? Co to vedeš za řeči? Tak hned upaluj zpátky a bez ní se nevracej!“

„Pro smilování boží, už mě tam neposílejte, pane, nebo z toho budu mít dočista smrt! Udělám všechno, všechno, co řeknete, pane!“ vykřikl sluha vyděšený už teď k smrti a sesul se na kolena, jako by mu strach nohy podrazil.

„Co vyvádíš, ty nemehlo?! Je to jenom kovář a ty hned děláš, jako bys od samotného pekelníka přišel. Mluv tak, abych ti rozuměl.“

„I Bůh je mi svědkem, šel jsem tam a řekl jsem, jak jste poručil, že Běta má neprodleně do dvora službu nastoupit, aby byla k ruce v kuchyni, ale kovář mě nenechal ani domluvit, zrudl jako krocan a zatvářil se hned tak hrozivě, až mi stydla v žilách všechna krev.“

„Nevídáno!“

„A nejenom to, pane. Odhodil kladivo do kouta, zato hned vzal obrovské kleště a křičel, že mi všechny zuby vytrhá, jestli se tam ještě jednou objevím.“

Řehořovo líčení by bylo docela zábavné, nebýt toho, že se týkalo přímo jeho samotného. Od kováře byla taková nehoráznost do nebe volající!

Místo pobaveného smíchu se zasmušil.

Přetáhl vyděšeného Řehoře pro jistotu holí přes ohnutá záda, až bolestí a překvapením vykvikl.

„Tak to si dovolil hodně, zmetek jeden, neuposlechnout a ještě k tomu vyhrožovat. Ale ty jsi strachem celý zelený. Nevídáno, Řehoři, však tě zuby nebolí. Nebo snad ano?“

Sluha se ještě víc schoulil a vzlykl.

„Ne, pane, nebolí, zuby mám jako kameny… Ale taky říkal… křičel, že zpřeráží kosti každému, kdo se odváží ještě jednou s podobným vzkazem překročit práh kovárny… Půjdu kamkoli, třeba do pekla, ale tam už mě neposílejte, pane…“

Při té vzpomínce, která byla pořád živá, jako by se všechno událo včera, nespokojeně ohrnul spodní ret.

Byl zvyklý, že ho poddaní poslouchali na slovo, ale ten starý blázen si najednou dovolil postavit se a chránit svým vlastním tělem to, co patřilo jemu. Jako by mu šlo o život.

Musel pro ni přijít sám s čeledíny, aby ji odvezli.

Zatímco tři drželi vzpouzejícího se a rozzuřeného kováře, jehož silný hlas se nesl vesnicí jako řev poraněného zvířete, kovářka, ta čarodějnice, která prý znala byliny na všechny neduhy a nemoci dobytka i lidí, klečela v koutě pod křížkem, tiše plakala, třásla se jako v horečce a jenom drmolila modlitby.

Rozzlobeně na ni ukázal prstem.

„Jsi jenom stará čarodějnice, ale ten, kterého ty tak úpěnlivě voláš a prosíš, zná tvoje nekalé úmysly a činy, a proto s tebou nebude mít žádné slitování, aby ti pomohl, a neuslyší tě,“ posmíval se jí.

Nedalo se nic dělat, prohledali v chalupě každý kout, až děvče našli zavřené v komůrce. Bylo natěsnané v malém prostoru plném pavučin a prachu za skříní, krčilo se tam vyděšeně jako myška zahnaná do kouta, ale nebylo takového místa na světě, kde by ji nenašel.

Předtím ale musel nechal vylomit dveře, které jediné byly zamčené na klíč a z druhé strany zajištěné na závoru, a sám ji vytáhnout za vlasy ven.

Jako by do kovárny udeřil blesk.

Kovářka přestala brebentit své marné litanie v té samé chvíli, kdy uslyšela dceřin zoufalý výkřik, zhroutila se k zemi a jenom tiše sténala a skučela, tvář položenou bezmocně v dlaních, neboť konečně i ona pochopila, že Bůh její prosby skutečně nevyslyšel, jako už ostatně mnohokrát.

Mareš stál doširoka rozkročený, v pevném sevření dvou drábů náhle nehybný a díval se stranou, aby ostatní neviděli jeho zraněný pohled.

Jeho zlostí sevřená ústa se však chvěla a po začernalých tvářích mu tekly bezmocné slzy.

„Tatíčku můj!“ vykřikla dívka zoufale a marně se snažila vytrhnout ze sevření mužských paží. „Pomozte mi, proboha živého! Přece jim nedovolíte, aby mě odtud odvedli!“

„Jednou se sem možná vrátíš, když budeš nejen pracovitá, ale i pokorná a poslušná,“ ušklíbl se a se spokojeným zájmem pozoroval, jak se sice marně, ale pořád ještě zoufale brání.

Tehdy na něj Mareš, sám pevně sevřen a bezmocný mezi silnými muži, zpříma pohlédl očima divokýma nenávistí i bolestí a procedil mezi zuby tak, aby to slyšel jenom on: „Jednou tě zabiju, pane z Lipova.“

Kovářova marná hrozba ho pobavila, vždyť Mareš se nemohl ani pohnout. Pod nízkým stropem zněl tehdy jeho pobavený smích jako burácení hromu.

„Varuji tě, kováři, važ svá vzpurná slova a šetři jimi, abys za ně nemusel draze zaplatit,“ řekl stejně potichu.

Byl pyšný a zakládal si na tom, že byl na jeho panství klid a že zde vládl řád udržovaný jeho pevnou rukou.

Doba byla divoká, sem tam se až k nim donesly zvěsti o selských a poddanských nepokojích, které tu a tam někde propukly, ale on si na svém panství mezi poddanými udržoval poslušnost a pořádek.

To by tak hrálo, aby si ta žebrácká holota vymáhala něco pro sebe a svévolně určovala, co a jak bude, aby si diktovala snížení roboty či daní nebo snad způsob zacházení s nimi.

Musel být ostražitý a nemohl dopustit, aby kovář svým odporem, byť by byl jenom zoufalým výkřikem do prázdna, začal vyvolávat mezi poddanými jakékoli, byť i jen marné naděje, že by si snad mohli neposlušností a vzpurností něco pro sebe zvrátit.

A tímto svým chováním jenom podněcoval lid ke vzpouře.

Stačí jeden vzdorovitý odbojník, který se před ně postaví jako vůdce, zamává nad hlavou palicí či cepem a ostatní se k němu hned bez rozumu přidají a hrnou se proti vrchnosti jako stádo tupých ovcí.

Podivné zvěsti šly před časem krajem, šeptem i nahlas, že nespokojení poddaní pod vedením jakéhosi odbojného čeledína vypálili Vršecké panství a pána vidlemi k trámu jako prašivou kočku připíchli tak důkladně, že než ho našli, vykrvácel.

Jeho paní naštěstí stačila utéct a skrývala se i s dcerami několik dnů v lesích, v dešti a chladu, o hladu a žízni do té chvíle, než se podařilo královským vojákům rebely k poslušnosti přinutit násilím.

Krve tam prý teklo jako na bitevním poli, vojáci nešetřili nikoho, stříleli po všem, co se jen hnulo, a nad zajatými povstalci byly také okamžitě vyneseny tvrdé rozsudky.

Šibenice, které si nejdříve sami museli zhotovit, lemovaly v jednom šiku cesty hustě jako jinde aleje stromů a ještě dlouho nesly na svých ramenou viselce.

Draví ptáci jim nejdříve oči vyklovali, aby následně těla ostrými zobáky i masa zbavili, oklovali je až na bílé kosti, které potom ve větru strašidelně chrastily, než se rozpadly jako dřevěná skládačka a zhroutily se k zemi.

Terve potom mohly být konečně posbírány, uloženy, kam patří, a našly tak svůj klid.

Ale on se ničeho podobného obávat nemusel, neohlížel se na to, co by si poddaní přáli nebo chtěli, a až dosud poslušnost poddaných udržoval rukou tvrdou a železnou.

Přistoupil až těsně ke kováři, tak těsně, že ucítil z jeho šatů štiplavý kouř, který se za léta práce s ohněm v nich zažral hluboko a napořád.

„Dávej si dobrý pozor na jazyk, Mareši, na to, co říkáš. Mohl bys o něj i přijít. Kdybys na mě jenom ruku položil, musel bych ti ji nechat useknout, to v tom lepším případě. Smrdíš sice peklem na sto honů, ale ty sám nejsi nic, tak jak by ses mi mohl protivit nebo na mě jenom svoji špinavou pracku položit?“ procedil mezi zuby stejně potichu a výhrůžně jako prve kovář. „Já jenom dostanu to, ať se ti to líbí nebo ne, po dobrém či po zlém, co mi po právu patří.“

Bylo vidět, jak se Marešovy svaly napnuly, jak sebou prudce smýkl, až se silní chlapi kolem něj jeho nečekaným odporem zapotáceli a měli co dělat, aby kováře udrželi mezi sebou.

„Co je to za právo, které si sám svévolně určujete?! Chtěl bych být u toho, až jednou přijde řada i na vás,“ zašeptal i pod umouněnými tvářemi pobledlý kovář. „Nebude v pekle dost velký oheň, aby vás sežehl a…“

To už bylo příliš. Zvedl ruku a holí prudce udeřil kováře za nehorázné řeči přes rameno tak nečekaně a silně, až překvapen bolestí zasténal a nohy se mu podlomily.

Ale konečně také sklonil hlavu a zmlkl.

„To není všechno, tak lehce z toho nevyjdeš, musel jsem ti tady na tom místě zavřít tu tvoji sprostou, zpupnou a drzou hubu, neboť si do ní ani pořádně nevidíš. Ještě tě potrestám, kováři, jinak. Tak, jak si zasloužíš. Neboť se neprotivíš jenom vrchnosti, ale i Bohu, který ti přikazuje poslušnost. Ty přece víš, jak to je. Toto je zákon, který máš ctít.“

„Pěkný zákon…,“ zasténal kovář skrze zatnuté zuby.

„Tvoje dcera patří jenom mně, stejně jako ty a všichni ostatní poddaní na mém panství. Kam se jenom podíváš, všechno tady patří jenom mně.“

„Bůh vidí, jak s námi nakládáte…“

„Neoháněj se Bohem, který tobě přikazuje vždycky jenom poslušnost. Copak nechodíš každou neděli do kostela a neposloucháš kázání? Pracuj pilně, mlč a nestarej se o to, co ti nepřísluší.“

Kovář najednou sklonil pokorně hlavu, jako by připomínkou boží milosti naráz přišel o všechnu bojovnost a odvahu.

Konečně pochopil, že křikem a vzpouzením ničeho nedosáhne, a tak mu nezbylo než pokorně prosit: „Neodvádějte mi dceru, pane, vezměte si za ni na práci mého syna, je silný, mladý a hodně jí zastane. Všechno jsem ho naučil. Umí velice dobře zacházet s koňmi, žádné nářadí mu není cizí. Vyrůstal v kovárně a ledasco opraví.“

„Buď klidný, také na něj se dostane, když tak pěkně prosíš.“

„Toto je moje jediná dcera, smilujte se, pane,“ snažil se kovář o přímluvu dobrým a mírným slovem, jako by to bylo jediné, co mu ještě zbylo.

Se zjevným potěšením na tváři a jistým zadostiučiněním v duchu naslouchal kovářovým poníženým prosbám, ale ohnal se po něm tvrdě a s uspokojením.

„Pěkně mluvíš a podívejme, najednou i prosíš. Zkrotl jsi jako beránek, ale hrubě se mýlíš, kováři. Byla to tvoje dcera až do dnešního dne, Mareši, živil jsi ji a vychoval, ale už není tvoje, teď patří jenom mně.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

NOC VÍNA A KRVE

KAPITOLA 1.

ROKY A DNY BEZNADĚJE – JADVIGA

EPILOG