Eva Kačírková

SEDM STUPŇŮ DO PEKLA

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Eva Kačírková, 1981, 2010

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2010

ISBN 978-80-243-5449-1

SEDM STUPŇŮ DO PEKLA

Dívka šla dlouhou, temnou ulicí, jen tu a tam osvětlenou obdélníky oken, za nimiž bledě zářily televizní obrazovky. Osvěcovaly zahrádky, páchnoucí podzimním rozkladem. Byl to smutný, ošklivý kout periférie a hyzdil tohle vzkvétající okresní město jako bradavice tvář hezké dívky.

Útlý stín se v záblesku sinalého světla zhmotnil v siluetu půvabné postavy. Tahle dívka žádnou zjevnou vadu neměla. Ví bůh, proč bloumá sama v pozdních hodinách říjnového večera po tomhle rejdišti toulavých koček a psů. Šla pomalu, jako by rozvažovala každý krok. Teď se dokonce zastavila. Ohlédla se, na okamžik strnula a pak rychle ustoupila do tmy. Kramflíčky se škobrtavě rozběhly po kočičích hlavách. Chovala se jako světloplachá myška, ale její jistotu ve tmě neměla.

Ulice náhle končila. Po pravé straně pokračoval zborcený drátěný plot, za nímž se kupily hromady starého železa. Zleva, ze širých, ve tmě nedohledných polí zafoukal vítr a opřel se do kusu plechu, trčícího z jedné té hromady jako plachta potápějící se lodi. Skřípavý zvuk přehlušil klapot kramflíčků, a když dozněl, už se neozval. Hrbolatou dlažbu vystřídala cesta plná výmolů a ztvrdlého bláta. Kdysi by po ní mohl člověk dorazit do kravína nebo drůbežárny, ale dnes a v tomto bohatém kraji by to bylo absurdní. Takové cesty končívají u veřejné skládky nebo smetiště. Zapomenuté cesty, které lidé nemají rádi a pustí se po nich jen s nechutí. Dívka po ní šla tiše, teď už rychle a s jistotou.

Drátěné pletivo se změnilo v pevný plot s kamennou podezdívkou. Tady, kde neoslňovala rozsvícená okna, byla tma průzračná. Za ozdobnou mříží se za prořídlými korunami stromů černalo krychlové stavení s věžičkami a stranou neforemná hmota hospodářských budov. Scházela tu jen figurka statkáře v holínkách a agrárnickém tralaláčku, čekajícího, až předjede bryčka. Brána zaskřípala ve zrezivělých stěžejích, ale neozval se dusot koňských kopyt. Listí, pokrývající cestu, zašelestilo pod dívčími střevíčky.

Teď pospíchala, jako by mermomocí chtěla dohonit, co promeškala. Hbitě vyběhla po několika schodech ke vchodu. Jestliže se něčeho bála, nebyli to dva cenící se psi po stranách schodiště. Zastavila se na okamžik a jednoho z nich pohladila. O kámen zazvonil klíč, který svírala v hrsti.

Odemkla si a s rukou na klice se zarazila. Zalovila v kabelce a vytáhla jakýsi malý, kovově se lesknoucí předmět. Dveře se otevřely tiše a lehce a zapadly za ní s hlasitým třesknutím. V přízemí blesklo světlo a hned zase zmizelo. Záblesk se opakoval ve vysokém, úzkém okně, protínajícím průčelí domu až po střechu. Za ním stoupala dívka po točitém schodišti.

Ještě než dospěla nahoru, mihlo se v arkýři v patře jiné světlo. Pocházelo ze silnější baterky, než jakou si svítila dívka na schodech. Zaplanulo a zhaslo a za deset sekund se arkýř rozsvítil tím slabým, nejistě těkajícím světýlkem. Olízlo čtvercové tabulky a ustálilo se na něčem, co stálo uvnitř pod oknem.

Pak rázem zhaslo. Současně proťal tmu výkřik. Jeden jediný výkřik a po něm zas ticho a tma, děsuplnější než ten krátký, srdce zastavující zvuk.

Upustil jsem cigaretu a rozběhl se ke vchodu, střeženému dvěma kamennými hlídači.

O dvě hodiny dříve jsem vstoupil do vinárny U rybiček, pajzlíku, majícímu před všemi ostatními podobnými jedinou přednost: ležel pár kroků od hotelu, kde mi jedna krásná dáma platila pokoj. Kromě toho to byla mrňavá, celkem útulná špeluňka, zabydlená většinou stálými hosty, mezi něž jsem v krátkosti úspěšně zapadl. Nikdo tu člověka neokukoval a na oplátku očekával, že si nebudete všímat jeho. Nebylo taky na co koukat. Žen sem chodilo málo a výhradně s doprovodem. K seznamování sloužily v tomto pohostinném městečku jiné podniky a bylo jich tady požehnaně. Já jsem po žádné společnosti netoužil. Měl jsem tady svůj koutek, stoleček, jehož polovinu ještě zabíralo objemné akvárium. Sedl jsem si tam, když jsem sem přišel poprvé a náhodou bylo všude jinde obsazeno. Vrchnímu se to nelíbilo, a sotva se uvolnilo místo, vybídl mě, abych si přesedl. Musel to třikrát opakovat, byl jsem docela zabraný do pozorování půvabného a fantastického mikrosvěta ve skleněné nádrži. Stroze jsem odmítl a druhý večer, ve skoro prázdné vinárně, jsem si sem sedl znovu a zase se nedal vypudit. Třetího dne mi úskočný vrchní ukradl židli, a já si ji drze přisunul od sousedního stolu.

Ten tichý boj trval týden a potom ho vrchní vzdal. Snad jsem obměkčil to kamenné číšnické srdce tím, co považoval za hluboký zájem spřízněné duše. Čas od času mi současně s mými dvěma deci červeného naservíroval nějaké akvaristické tajemství a já je vyslechl s uctivým souhlasem.

Neměl jsem ani ponětí o akvaristice. Líbily se mi neonky, plující družně v hejnu mezi průsvitnými lístky vodních rostlin. Dojímal mě manželský život párku krvavě rudých bet. Oblíbil jsem si samečka pavího očka, malého, čilého a neobyčejně přátelského. Zírali jsme na sebe přes sklo celé hodiny, já zády do místnosti, považovaný všemi za tichého, neškodného cvoka. Rybičky měly krásu, eleganci a půvab – všecko, co by člověk požadoval od ženy.

Navíc měly jednu neocenitelnou vlastnost: nekecaly.

Dívka, která toho večera zasedla moje místo, tuhle ctnost postrádala. Seděla opřená lokty o stůl, rovné plavé vlasy jí zastíraly obličej a odkrývaly mi výhled jen na umíněně vystrčenou bradu a růžově namalovanou pusu, tiše, ale bez přestání repetící.

Zakabonil jsem se a s nelibostí pohlédl na dívčina společníka. Byl to mladý muž s úhledně hranatým obličejem, výtvarně dotvořeným hranatými okuláry a geometricky pravidelným zástřihem vlasů. I neobyčejně čistě působící ruce se čtvercovými nehty a čtyřhranným zlatým prstenem byly hranaté. Ležely na stole, jako by je tam jejich majitel pořádkumilovně odložil. Prázdné talíře od večeře působily vedle nich takřka urážlivě.

Vrchní přiběhl s lahví minerálky. Sebral použité nádobí a obsloužil dvojici nealkoholickým nápojem. Uviděl mě a vrhl na mne omluvný pohled.

Pokrčil jsem rameny a usedl do sousedního boxu.

„Doneste mi koňak,“ řekla dívka za mými zády hlasitě.

„Přejete si francouzský, gruzínský, kyperský –“ jal se vypočítávat vrchní okrádač.

Dobře jsem věděl, že ať si dívka objedná cokoliv, dostane albánský koňak, SMC padesát pět káčées za půl litru. Tahle slečna určitě, v té zkušené oko mého akvaristického přítele jistě odhalilo naprostého laika.

„To je jedno,“ přerušila ho netrpělivě. „Ten nejlevnější.“

Koňská tvář odborníka přes mnohé látky kapalné se protáhla ještě víc.

„Prosím,“ pravil upjatě. „Dvakrát, pane doktore?“

„Jednou.“ Pan doktor promluvil ostrým, nečekaně vysokým hlasem, z něhož zazníval zřetelný nesouhlas. Ještě dřív než se vrchní otočil, pokračoval k dívce: „Neměla bys pít.“

„Proč?“

„Protože…“ odmlčel se.

„Proč protože?“ dorážela dívka agresivně.

„Protože ti to nesvědčí.“

„Co ty víš, co mi svědčí a nesvědčí.“ Dívčin hlas zněl zahořkle. „Nejsi můj lékař.“

„Jsem tvůj –“ začal mladý doktor a zase nedopověděl. Asi rád nazýval věci správnými jmény. Dívka mu však nedopřála čas.

„Co jsi můj? To jsem zvědavá, jak to pojmenuješ.“

Trochu jsem se pootočil, ale viděl jsem jen týl její hlavy a vzdorovitě napřímená útlá ramena. Zakrývala mi výhled na tázaného.

„Jsem – mohl bych být tvůj lékař,“ odvětil konečně obezřele.

Dívka vyprskla. Byl v tom vztek, pohrdání – bůhvíco.

„Mohl bych,“ dodal mladý muž chvatně. „Kdybych chtěl. Já nechci, rozumíš?“

„Ale chceš,“ řekla dívka opovržlivě. „Chtěl bys tohle raději než cokoliv jiného. Je to pro tebe vítaná záminka, abys nebyl nic jiného. Jsem cvok, viď. Nedá se se mnou mluvit rozumně. Nepotřebuju někoho, s kým můžu hovořit o svých trablech – mlč! Nic jiného jsem po tobě nechtěla – alespoň ne teď. Nepřijela jsem se tě zeptat, co bude s našimi společnými plány. Nepřijela jsem sem za tebou! Nemusíš mi dávat tak důrazně najevo, že patřím do cvokhauzu.“ Hovořila překotně a výbušně. Litoval jsem, že nevidím mladému muži do tváře.

Vyslechl ji, suše si odkašlal a řekl: „Lituju, ale ty tam skutečně patříš. Udělal jsem chybu.“

Dívka vyskočila jako kočka. Voda v akváriu se rozhoupala, neonky se poděšeně rozprchly.

„Pardon,“ řekl vrchní ledově. Demonstrativně oprášil skleněnou desku kryjící akvárium. Bezvýrazně pohlédl na dívku a postavil před ni koňak.

Klesla zpátky na židli a obrátila do sebe skleničku na jeden ráz.

„Tak ty mi vyhrožuješ. – Fuj,“ otřásla se. Nezdálo se, že po koňaku.

Konverzace začínala být napínavá. Dívka byla příliš výřečná, než aby vzbudila moje sympatie – měl jsem poměrně čerstvé zkušenosti s jinou výmluvnou slečnou – ale její společník byl vysloveně protivný chlap. Znovu jsem se pokusil proniknout pohledem kolem dívčiných ramenou. Uviděl jsem jednu tu bledou, jakoby ve vodě vymáčenou ruku, jak štítivě uchopila skleničku, v níž se třpytila slza koňaku, a odsunula ji stranou.

„Nevyhrožuju,“ pravil stále trpělivě. „Měl jsem tě přijmout na pozorování. Byla to moje povinnost – dokonce zákonem uložená – a já ji zanedbal. A ty se chováš tak, že toho velice lituju.“

„Ano,“ řekla jízlivě. „A proč, smím-li se ptát? Bojíš se, že to zkusím znova a že se mi to podaří?“

Neodpověděl.

„A že ty z toho budeš mít malér?“ pokračovala dívka. „Neboj se. Kdybych opravdu chtěla umřít, neudělám to ve tvém bytě a tvými prášky. Nebudu riskovat, že mě zase ‚zachráníš‘ a budeš mě považovat za vhodný objekt pro ty svoje pitomé šamanské hokuspokusy.“

Poprvé se naštval. „Nemluv o tom, čemu nerozumíš,“ řekl nasupeně. „Dokazuješ tím jenom, že mám pravdu – že nejsi normální.“

Dívka se smutně usmála. Znělo to spíš jako vzlyk. „Snažím se ti dokázat, že ti nezáleží na mně, ale jenom na sobě. Vždyť i teď tě nadzvedlo, teprve když jsem se dotkla té tvé pavědy – té…“

„To je absurdní!“ vykřikl doktor pisklavě. „Napadáš mě nevybíravým způsobem a s vychytralostí psychopata – mne, který zná příznaky schizofrenie a…“

Vysypal ze sebe řadu odborných termínů. Házel jimi podle mého laického názoru trochu lehkomyslně na doktora všeho lékařství.

Vyslechla ho a řekla útrpně: „Ano. Jsem možná psychopatka. Někdy piju a někdy nevím, kam patřím. Někdy mám všeho po krk a chtěla bych být o deset let mladší – nebo starší. Před pár dny jsem si myslela, že se bez tebe nemůžu obejít, a teď tě skoro nenávidím…“

Doktor, opřený v židli dozadu, poklepával hranatými prsty o stůl a souhlasně přikyvoval. Přistihl jsem se, že dělám totéž.

Bodejť by ne. Jestli to, co dívka popisuje, jsou příznaky psychopatie, jsem už dávno zralý na internování v pokoji se zamřížovanými okny.

„…ale zabít jsem se nechtěla,“ pokračovala pevně. „Byla to hloupá náhoda, a kdyby se ti to nehodilo do krámu, nemohl bys mě z toho podezírat. Každý doktor by mi uvěřil. Proč bych to dělala? To tě nenapadlo, ty znalče lidských duší, že mi naprosto chybí motiv? Každý ten chudák, třeba i úplně popletený, potřebuje přece nějaký důvod, aby si sáhl na život. Nemyslíš?“

„Nikoliv,“ pravil pan doktor shovívavým tónem, jakým asi promlouvá ke stážujícím medikům. „Každý ne. Někdo to – čemu ty říkáš důvod – nosí v sobě. Od narození.“

Dívka se sykavě nadechla. Vstala a trochu se pootočila. Uviděl jsem bílý obličej s téměř černýma očima. Na vysedlých lícních kostech – právě takových, jaké se mi líbí – rozkvétaly rudé růže.

„Ty surovče,“ řekla potichu a nečekaně mírně. „Ty… Víš, co jsi? Sadista. Ano, to jsi.“ Prudce se odvrátila a zamířila ke vchodu.

Zvědavě jsem utkvěl pohledem na surovém sadistovi.

Neudělal nic, aby jí zabránil v odchodu. Seděl a pokřiveně, bolestínsky se usmíval. Ruka ozdobená zlatým prstenem cupovala lístek, na nějž vrchní zaznamenal jejich útratu.

Zapátral jsem po dívce a zahlédl ji už v přední místnosti, kterou se procházelo sem, do stolové části vinárny. Násilný klid ji opustil. Bezradně stála před stojanem na kabáty a zdálo se, že se celá chvěje. Trochu jsem se nadzvedl.

Od barpultu se otočil jakýsi postarší mladík, který tu vstoje popíjel. Upřel na dívku tmavé brýle a polohlasně řekl něco, čemu jsem dobře nerozuměl, ale co znělo jako ženské jméno.

Zvedla hlavu a strnula. Pak hlasitě vzlykla a vrhla se muži do náruče.

„Přejete si platit?“ Vrchní vzal z doktorových prstů zmačkaný a roztřepený lístek. Zakryl mi výhled na scénu před barpultem.

Když zinkasoval nepřítomně zírajícího mladého muže – mohl ho klidně natáhnout o dvě pětky – dvojice už u baru nestála. Měl jsem dojem, že toho obstarožního hocha jsem tu už párkrát viděl.

Místnost byla úplně temná a zřejmě přeplněná nábytkem. Narazil jsem bokem o jakousi ostrou hranu, pak jsem se praštil do holeně. Vztekle jsem překážku odkopl. V zadunění převržené židle zanikl výkřik, slabounký, jako když pískne k smrti vystrašený ptáček. Téměř zanikl, slyšel jsem ho, a ledová ruka, svírající mi srdce, povolila.

Domotal jsem se k oknu. Bylo holé, bez záclon a nemělo kliku. Zavíralo se háčky nahoře a dole zaklesnutými za rám. Než jsem to zjistil, uplynulo půl minuty.

Rozrazil jsem okenní křídla a vyklonil se hluboko ven. Potem zbrocené čelo mi ovanul vlhký a syrový vzduch. Zahrada byla plná stínů a tichých šelestů, ale byl to jen vítr, který si pohrával se spadlým listím a harašil v prořídlých korunách stromů. Někde v dálce, nejspíš v té periferní ulici, zaštěkal pes.

Zhluboka jsem vydechl a obrátil se zpátky do pokoje. Otevřeným oknem sem vnikalo trochu světla a já viděl obrysy masivního starodávného nábytku, zaplňujícího každé volné místo. Někde mezi ním, skrčená na podlaze, přerývaně dýchala dívka.

„No tak,“ řekl jsem. „Nebojte se – a vstaňte.“

Neopověděla. Nepohnula se a zdálo se mi, že i ten dech ztichl.

„Slyšíte?“ Pokročil jsem blíž a pokusil se pohledem proniknout temnotu. Pokoj páchl prachem a ztuchlinou.

„Nebojte se,“ opakoval jsem. „Je pryč – utekl. A já vám neublížím.“

Opět žádná odpověď. Srdce se mi znovu scvrklo na velikost zmrzlé švestky. Rozškrtl jsem zápalku.

Mihotavý plamének ozářil kulatý stůl, pokrytý rudým vyšívaným ubrusem. Tři židle s vysokými, červeným sametem čalouněnými opěradly stály kolem, čtvrtá ležela převržená na koberci, tak zaprášeném, že nebylo lze rozeznat barvu. Za stolem se rděla pohovka s vysokým zadním čelem. V koutě mezi ní a zdí se něco pohnulo.

Zápalka mi spálila prsty. Vyhodil jsem žhavý oharek z okna a rozškrtl další. Překročil jsem převrženou židli a posvítil si do toho temného kouta.

Krčila se tam, kolena přitažená k bradě, temné oči slepě vytřeštěné přímo na mne. Nezdálo se, že by mě viděly. Kromě nevýslovné hrůzy v nich nebylo nic.

„Je vám něco?“ zeptal jsem se jí znepokojeně. „Slyšíte mě?“ Naklonil jsem se trochu a uviděl malou stříbrnou baterku, ležící kousek od špiček jejích střevíců. Zvedl jsem ji a sfoukl zápalku. V té sekundě temnoty jsem uslyšel, jak dívka zalapala po dechu.

Posvítil jsem si na ni baterkou.

Tiskla se do rohu, div nezmizela ve zdi. Kolena se jí rozklepala v bláznivém rytmu.

„No tak, slečno,“ řekl jsem už netrpělivě. „Vylezte z toho kouta. Nemůžete tam sedět do rána. Mne se bát nemusíte a ten druhý je už pryč.“

Zírala na mne pořád stejně nepříčetně. Jakási teplá kapka mi skanula po skráni a usadila se mi v koutku oka. Začal jsem vidět krvavě.

Zvedl jsem ruku ke spánku a sykl. V hlavě se mi rozbušilo tisíc malých kovadlinek. Pohlédl jsem na svoje prsty, byly rudé. To, co mi stékalo po čele, nebyl pot.

Zašmátral jsem po kapesníku. Nenašel jsem ho. Obrátil jsem se k dívce.

„Praštil mě. Utíkal odsud jako splašený, srazili jsme se na schodech. Je pryč a určitě se nevrátí. Proboha vstaňte a půjčte mi kapesník.“

Zdráhavě se pohnula, pak toporně vstala, ale stále se držela u zdi jako zvířátko zahnané do pasti. Neobratně otevřela kabelku – visela jí pořád přes rameno – a podala mi kapesníček. Dělala, co mohla, aby se ke mně nemusela přiblížit. Paže se jí prodloužila, jako by byla z gumy.

Vzal jsem nepatrný kousek batistu a přitiskl ho na skráň. Ve světle baterky se zalesklo zrcadlo v těžkém zlaceném rámu. Přistoupil jsem k němu a posvítil si na sebe. Levou půlku obličeje jsem měl zkrvavenou, nad obočím krátkou, ale zřejmě dost hlubokou tržnou ránu. Levé oko mi spolehlivě otékalo. Vypadal jsem zločinecky.

Otřel jsem krev, pokud to šlo, a ohlédl se po dívce. Stála stále na stejném místě, ale nedívala se na mne. Sledoval jsem její pohled.

V arkýři stál bíle natřený psací stůl se zkosenými rohy. Obojí postranní dvířka byla otevřená, střední zásuvka vysunutá, taktak že nevypadla. Na podlaze se kupila změť papírů a fotografií.

„Hledal tady něco,“ řekl jsem. „A vy jste ho vyrušila. Viděla jste ho?“

Konečně promluvila. „Ne-e,“ řekla třaslavě. „Totiž – viděla jsem proti oknu, že prohledává stůl. Řekla jsem…“

„Ten výkřik jsem slyšel,“ poznamenal jsem.

„Řekla jsem: Co tady děláš!“ pokračovala dívka, jako bych ji vůbec nepřerušil. „Uskočil od okna a vrhl se ke dveřím. Odhodil mě stranou a utekl.“ Udělala dva klopýtavé kroky kupředu, zvedla převrženou židli a sedla si na ni.

Přemítavě jsem na ni hleděl. „Vy jste ho poznala?“

„Ne,“ odvětila okamžitě. Rychle se dostávala do své kůže.

Usoudil jsem, že už snese moji blízkost. Přistoupil jsem ke stolu a taky se posadil. Sedátko bylo do tuha vycpané.

Položil jsem baterku na stůl tak, aby proud světla mířil mezi nás. Zadíval jsem se na dívku konečně pořádně a zpříma.

Měla krátce zastřižené, úplně rovné plavé vlasy. Kdyby byly tmavé, vypadal by drobný obličej díky vysedlým lícním kostem a velkým temným očím takřka orientálně. Takhle působil pikantně a nevšedně. Tvář, kterou si člověk pamatuje jednou provždy.

Zdálo se, že ze mne ztratila strach, a dokonce že už ji ani moc nezajímám. Pokukovala po nepořádku před psacím stolem a vraštila šikmé, temně plavé obočí.

„Tak si to jděte vzít,“ vybídl jsem ji. „Jestli vás ovšem nepředešel.“

Pohlédla na mne překvapeně. „Co?“

„To, pro co jste si sem přišla. A co vám ten ‚neznámý‘,“ zdůraznil jsem ironicky, „lupič asi nestačil vyfouknout. Musel sem přijít těsně před vámi, možná zadním vchodem, jestli tu nějaký je. Světlo v arkýři bliklo, až když jste byla na schodech.“

Naslouchala mi zamračeně. „Ano, to je možné… Musel přijít zadním vchodem. Kdyby…“ Zamyslela se.

„Tak se do toho dejte,“ vyzval jsem ji znovu. „Máte jedinečnou příležitost. Spácháte loupež pod ochranou kapitána československé armády.“

Černé oči se rozšířily, sjely po mém civilním obleku a vrátily se k mému zkrvavenému obličeji. Rána asi zasáhla nějakou žilku. Krev prosakovala mrňavým kapesníčkem a slepovala mi prsty.

Dívka vstala. Otevřela zásuvku jakési vyřezávané skříňky a chvilku se v ní hrabala. Vrátila se ke mně se dvěma bílými ubrousky, sáhla do kabelky a na jeden nacákala kolínskou z lahvičky s francouzskou etiketou.

„Ukažte,“ řekla. „Aspoň vám to trochu očistím.“

V oblaku rozkošné vůně mi jemně a obratně stírala zasychající krev. „Není to tak hrozné, jenom kdyby to přestalo krvácet… Bolí?“

„Ne,“ ušklíbl jsem se. „Děkuju vám, anděli.“

Dívka odhodila zakrvácený ubrousek a druhý, čistý, mi pevně přitiskla na ránu. Opřela si moji hlavu o hruď. Srdce jí tlouklo klidně a pravidelně.

„Co tady děláte,“ řekla nade mnou, „kde jste se tu vzal? A neříkejte mi, že jste šel náhodou kolem,“ dodala výstražně. „Sledoval jste mě, viděla jsem vás v té ulici, když jsem se ohlédla.“

„U rybiček jste si mě nevšimla?“ pravil jsem vyčítavě. „Zasedla jste mi místo s tím vaším sadistou a surovcem.“

Cítil jsem, jak ztuhla.

„Vy jste nás poslouchal?“ řekla s nelibostí. „To se nedělá.“

Uchechtl jsem se. „Nejspíš ne,“ souhlasil jsem, „ale je to vaše vina. Předvedete tam scénu, jakou by vám televize mohla závidět, a čekáte, že zůstanete bez povšimnutí?“

Urazila se. „Nepředváděla jsem tam žádné scény! Do mého soukromého rozhovoru nikomu nic nebylo. A do mých soukromých záležitostí taky ne.“

„Ani tomu obstarožnímu playboyovi, co jste se mu potom vrhla kolem krku? Kde jste ho nechala? Vyplakala jste se mu na rameni. Pročpak se o vás v tomhle stavu nepostaral?“

„V jakém stavu!“ Její oči metaly černé blesky.

„Vypadala jste, že jste schopná sebevraždy,“ pravil jsem promyšleně. „Fyzické – nebo morální.“

„Vypadněte!“ zaječela hystericky. „Jděte odsud – zmizte! Co si to dovolujete vy – vy…“

„Sadisto a surovče,“ napověděl jsem jí.

Vstal jsem. „Utište se, krásná slečno, vidím, že vám žádné nebezpečí nehrozí. Alespoň ne to, na které jsem myslel. Na sebe ruku nevztáhnete, a jestli dnes v noci někoho zavraždíte, nemíním to být já.“

Stála strnule, ruce svěšené podél těla, tvář měla křídově bílou. Udělal jsem krok ke dveřím. Zdálo se mi, že v černých očích se mihl strach.

Obloukem jsem se jí vyhnul a překročil tu hromadu písemností a fotografií. Jedna z nich, pohlednicový formát, ležela kousek stranou. Zvedl jsem ji a vyšel z pokoje, aniž jsem se na dívku ohlédl.

Zapálil jsem si cigaretu a ve světle zápalky se zadíval na fotografii. Byl na ní dům s věžičkami, arkýřem v poschodí a dvěma kamennými psy po stranách schodiště. Na schodech stála dívka v letních šatech se širokou sukní. Plavé vlasy měla načechrané a temné oči upírala přímo do objektivu. Smála se.

Vedle ní asi tříletá holčička objímala kolem krku jednoho z kamenných psů. Dívenka měla na sobě naprosto stejné šaty jako ta velká a vůbec byla její přesnou miniaturou.

V popředí byl kus květinového záhonu, po stranách schodiště kvetly růžové keře. Dům vypadal vesele, na otevřených oknech vlály záclony, vchodovými dveřmi bylo vidět pruhovaný koberec, pokrývající schodiště.

Zalétl jsem pohledem k vysokému, úzkému oknu. Bylo temné, ale nahoře v arkýři dosud stále svítila baterka. Docela slabě, jako by ležela na podlaze. Představil jsem si dívku z fotografie, jak sedí na zaprášeném koberci a probírá se tou snůškou starých dopisů a obrázků. Bílá růže na smetišti vzpomínek. Co hledá? Co ji nutí, aby setrvala sama v noci v opuštěném domě, kde byla dnes už jednou ohrožena?

A byla vůbec v nebezpečí? Nevyděsila se až ze mne, neznámého muže, který ji sledoval tou pustou ulicí na rozhraní města a polí? Teď se mi zdálo, že v tom prvním výkřiku bylo jen překvapení a zlost. Před kým prchal ten neznámý? Nedal se na útěk, teprve když uslyšel můj dupot na schodech? Marně jsem se pokoušel časově srovnat sled těch bleskově probíhajících dějů.

Bylo mi jasné jen jedno: že se vnucuju někomu, kdo o to vůbec, ale vůbec nestojí. Že když jsem vyšel z vinárny U rybiček a uviděl tu dívku s bílou tváří a nepříčetnýma očima samotnou a nepřítomně bloumat ulicemi, tak jsem se měl otočit a hodně rychle odkráčet někam, kde bych našel celá hejna děvčat hledajících ochránce – když už jsem byl v tak pošetilém rozpoložení.

Světlo v arkýři zazářilo jasněji, do otevřeného okna se promítla temná silueta. Chvíli zápasila se zpuchřelými křídly, pak je přibouchla. Za okamžik se rozsvítilo to vysoké okno na schodišti. Ustoupil jsem za kmen ořechu deset kroků ode dveří.

Otevřely se a ona v nich stanula se sklopenou hlavou. Pod paží svírala jakýsi objemný bílý balíček.

Po straně schodiště, v dávno nestříhaných růžových keřích s několika zaschlými poupaty něco zašramotilo. Praskot větviček se hlasitě rozlehl v mrtvé zahradě. Doprovodil ho jakýsi chrochtavý supot.

Dívka na schodech vyjekla. Couvla, upustila balíček, pak se vrhla kupředu. Rozběhl jsem se jí vstříc.

Zachytil jsem ji právě včas ve střemhlavém pádu z hrubých kamenných schodů. Zapotácel jsem se a přitiskl ji k sobě. Málem jsme upadli oba.

„To jsem já,“ řekl jsem chvatně, ve strachu, že se složí nadobro, „nebojte se!“

Na cestičku se vybatolila ostnatá koule. Dupala a funěla a ostrým rypáčkem rozhrnovala suché listí.

„Je to jenom ježek – podívejte se!“ Přiměl jsem ji, aby pohlédla na nepolekané zvířátko. Klidně se šinulo svou cestou, až zmizelo ve tmě.

Dívka vydala zvuk mezi smíchem a pláčem.

Podíval jsem se jí zblízka do tváře, byla mokrá slzami a pod očima opuchlá. Zatímco já tady dumal nad její fotografií, ona nahoře plakala.

Klepala se jako mokrý psík. Chlácholivě jsem ji stiskl. Najednou se uvolnila a udělala totéž, co jsem už dnes večer viděl na vlastní oči jednou: ovinula mi ruce kolem krku a přitiskla svoji tvář k mé. Cítil jsem, jak se horká, suchá ústa pomalu sunou k mým.

Pustila mě – po dost dlouhé chvíli – zhluboka vzdychla a řekla něžně: „Jak se jmenuješ?“

„Petr. Petr Martin. A ty?“

„Eliška Lormanová. – Pojďme odsud.“

„Fajn, Lízo,“ řekl jsem a ona se prudce zastavila a vykulila na mne už neuplakané oči.

„Jak jsi mi to řekl?“

„Lízo. Nelíbí se ti to? Mně ano.“

Pohlédla na plošinku přede dveřmi, kde se bělal balíček.

„Podal bys mi to, prosím tě,“ řekla zastřeným hlasem.

Zvedl jsem balíček. Po hmatu jsem poznal, že jsou v něm ty dopisy a fotografie, které kdosi vyházel ze stolu v arkýři.

Následujícího dne měli U rybiček sanitární den. V restauraci v přízemí mého hotelu jsem si dal guláš, chutnající jako špatně rozvařený klih, a jednu správně vychlazenou plzeňskou dvanáctku. Šel jsem brzo spát, a než jsem ulehl, otočil jsem fotografii, opřenou o stojánek lampičky na mém nočním stolku, lícem dolů. Nebylo to nic platné. Tvář dívky s temnýma očima mě pronásledovala i ve snu. Dvakrát mě probudil úzkostlivý výkřik, jaký se rozlehl předešlého večera v prázdné vile. Vůně chanelu, kterým mě tak marnotratně ošetřila, lpěla na mém polštáři a nedovolovala mi vypudit z mysli tu podezřelou slečnu, vrhající se zbrkle do náruče pánům všeho věku a stejně rychle je opouštějící. Nebylo mi jasné, co mě žere víc.

Samozřejmě že jen proto, abych si tuhle otázku zodpověděl, jsem dalšího večera nastoupil k Rybičkám, vyholený a s úhlednou růžovou náplastí nad levým okem. Spolu s blednoucím monoklem mi dodávala interesantně zlotřilého vzezření.

Vinárna byla poloprázdná a moje obligátní místo volné. Dnes mi poprvé vadilo, že neskýtá lepší výhled. Zaváhal jsem v průchodu mezi přední a zadní místností a otočil se zpátky k baru. V koutku se tam povaloval ten utahaný chlápek a vypadal, jako by ho uklízečka zapomněla od předvčerejška vymést.

Vyhoupl jsem se na barovou židličku a vytáhl cigarety. Marně jsem hledal po kapsách zápalky. Muž v koutě kouřil, ale nenabídl mi oheň.

Přišoural se vrchní, strčil hlavu do okénka výtahu na jídla a křikl dolů: „Dvakrát ledvinky!“ Vysoukal se ven, uviděl mě a zvedl obočí.

„Vy dnes neráčíte večeřet?“

„Zatím ne,“ řekl jsem. „Dejte mi něco pro vytrávení.“

„Dobrý večer,“ pronesl uhlazený hlas za mými zády. „Pane vrchní, nalejte panu kapitánovi fernet-stock.“

Otočil jsem se a pokynem poděkoval vysokému, prošedivělému elegánovi v bělostném naškrobeném plášti. Alfréd Polák, vedoucí vinárny U rybiček, se nonšalantně usmál, vykouzlil z kapsičky zapalovač značky Ronson a připálil mi. Muž v koutě něco zahučel.

„Buď zdráv, redaktore,“ prohodil Polák familiárně, ale tón jeho hlasu neodpovídal obsahu těch slov. Z tváře se mu vytratil profesionálně srdečný úsměv, schoval zapalovač a vykročil do vinárny. Než ji obešel, vylovil ho ještě třikrát. Připaloval svým hostům cigarety beze stopy servilnosti a pohyboval se mezi nimi s jistotou doktora, konajícího povinnou, ale zbytečnou vizitu.

Hodil jsem do sebe hořký destilát na jediný ráz. Lítací dveře za mými zády se rozhoupaly a v zrcadle za barem jsem uviděl zjev tak ladný, že jsem se okamžitě obrátil.

V poryvu hudby, pronikající sem zezdola z taneční vinárny, vstoupila vysoká tmavovláska v zelených kašmírových šatech a se stříbrnou liškou kolem ramenou. Mohlo jí být třicet plus mínus něco, ale spíš mínus než plus. Měla pleť snědou ještě od léta a tmavé oči, které ve mně vzbudily nepokoj.

Lhostejně o mne zavadily, dotkly se muže v koutě a tmavovláska řekla chladně: „Dobrý večer.“

Jelikož mně to bohužel neplatilo, mlčel jsem a neomaleně na ni zíral. Redaktor se postavil téměř do pozoru a pozdravil ji přehnanou poklonou.

„Došly mi cigarety,“ řekla vrchnímu ledově, jako by za to byl odpovědný on. Vypadala, že jí to pokazilo náladu na celý večer. Vrchní úslužně sáhl pod pult a podal jí karton kentek. Zasunula ho pod paži, nedbale kývla a odplynula ven. Poláka, který se blížil se zachmuřeným čelem, si ani nevšimla.

Pomyslel jsem si, odkud a kam asi šla v těch lehkých šatech dnešního sychravého večera. Do té dupárny dole určitě ne.

Mohlo mi to být, na rozdíl od vedoucího, naprosto jedno. Moje cigarety si bez placení neodnášela. Sáhl jsem do kapsy pro jednu ze svých polovysypaných spart a hleděl za mužem v bílém plášti, jak rázně odchází z vinárny.

„Pardon,“ řekl vedle mne chraptivý hlas. „Myslím, že to vypadlo z vaší kapsy.“

Redaktor stál vedle mne a podával mi fotografii, moji jedinou kořist z předvčerejší noci.

Vzal jsem ji od něho. „Ano, děkuju.“

Obdařil mě něčím, v čem by se možná dal rozeznat unavený úsměv – kdyby ovšem neměl na očích tmavé brejle a dolní část obličeje zarostlou prokvetlým námořnickým vousem.

„Není dobře člověku samotnému,“ zamumlal a sedl si vedle mne.

„Vaše rodina?“ Tmavá skla se otočila k fotce, kterou jsem stále držel v ruce.

„Ne.“ Pohlédl jsem na obrázek a obrátil ho lícem dolů.

„Sloužíte tu už dlouho?“ pokračoval nečekaně družně.

„Pár měsíců.“

„To tady teda nemáte moc známých.“ Povzdechl, jako by mi to záviděl.

„Ne. Ale vás si pamatuju.“

„Opravdu?“

Znělo to polichoceně. Muž sundal tmavé brýle a upřel na mne úzké žluté oči se zarudlými víčky. Obklopovala je síť vrásek tak jemných, že ze vzdálenosti tří metrů by nebyly vidět. Pleť na tvářích měl hnědou a vysušenou jako kůže mrtvé ještěrky.

„Kastner,“ představil se formálně, ale ruku mi nepodal. „Kastner Přemysl.“

„Petr Martin. Příjmení je to druhé,“ řekl jsem.

Prohlédl si mě hezky důkladně a znovu si nasadil brýle, přes něž musel v barovém osvětlení houby vidět. Nebyly dioptrické, tak je možná nosil právě z toho důvodu. Z jeho postoje čišelo, že svět nestojí za podívání.

Já mu ale stál dokonce za pár vlídných slov.

„Těší mne,“ pravil srdečně. „Pane vrchní – dva koňaky – Nemáte nic proti skleničce se starým, opuštěným člověkem,“ obrátil se ke mně.

Neměl jsem proti tomu nic. Ťukli jsme si a Kastner se zadíval přes prázdnou skleničku do zrcadla.

„Tak vy si pamatujete na moje články a komentáře. To je skoro zázrak, po tolika letech.“

Jeho tón samolibě naznačoval, že nepravděpodobný by byl spíš pravý opak.

Povzdechl a dodal sarkasticky: „Teď se podepisuju pod docela jinačí elaboráty.“

Dopil jsem taky a posunul obě skleničky k vrchnímu.

„Dovolíte? Teď je řada na mně.“

Kastner souhlasně přikývl.

„Nepamatuju si vaše jméno, ale vás,“ pravil jsem omluvně nepublikujícímu redaktorovi. „Odnedávna.“

Odtáhl se, lesklé černé kotouče na mne mířily jako dvě hlavně.

„Opravdu?“ řekl se zdvořilým údivem. „Promiňte – přeslechl jsem vaše jméno.“

Což bylo u bývalého žurnalisty neodpustitelné.

„Martin,“ opakoval jsem úslužně.

Zamračil se a zavrtěl hlavou. „Kdepak jsme se setkali?“

„Tady. Předevčírem večer. Jedna moje –,“ zaváhal jsem,

„– známá u vás hledala útěchu. Nebo ochranu. Tahle.“ Obrátil jsem fotografii na pultě gestem, jako bych odkrýval eso.

Nepřetrumfl jsem já jeho, ale on mne.

„Myslíte Elzu?“ Znovu sundal brejle a přisunul si obrázek velké a malé dívky. „Chudinka. Znal jsem ji, už když byla takováhle – a ještě menší. Její matka byla velice krásná, vidíte sám. Ve skutečnosti daleko hezčí, než ukazuje tahle momentka.“

Popadl jsem koňak a hodil ho do sebe, až jsem se zakuckal.

„Tak ona je ta – “ hlesl jsem hloupě. „Myslel jsem, že…“

Přemysl Kastner šlehl pohledem po vrchním, potměšile pošilhávajícím na fotografii.

„Nesedneme si ke stolu?“ řekl mi vlídně. „Docela by mě zajímalo, jak jste přišel k tomuhle obrázku.“

Náměstí bylo pusté, jak bývají náměstí okresních měst v tak pozdní noční hodinu. Osvětlené výkladní skříně ozařovaly široké, čisté chodníky. Nad nimi svítily fasády bývalých měšťanských domů novou omítkou. V kamenné váze na nároží rudě planuly jakési pozdně podzimní květiny. Teplice byly spořádané, úspěšné město a neskrývaly žádná temná tajemství. Vyzývavě vystavovaly zbytky středověku, jako by chtěly říct – pohlédni a porovnej.

Denní vinárna U rybiček ležela v jednom takovém mile archaickém zákoutí, v uzoučké uličce, sevřené z jedné strany budovou oblastního divadla, z druhé mamutím blokem hotelu Merkur. Stejně jako noční vinárna v suterénu a restaurace a drůbeží gril, do nichž se vstupovalo z náměstí, patřila k hotelu. Všechna tato pohostinná zařízení spravoval rukou pevnou a neúplatnou pan Alfréd Polák, hoteliér a vinárník s mezinárodní praxí a bezúhonnou pověstí. Muž, jehož obchodní filozofií bylo – jak mi nedávno mimochodem svěřil – že zákazník musí být vždycky spokojen.

Nepochyboval jsem, že je to výborná zásada. Polák sám vyzařoval spokojenost, serióznost a úctyhodnou podnikavost na sto honů. Jestliže některou noc zastavovaly pod oknem mého pokojíku, umístěného skromně v zadním traktu hotelu, kde ležely většinou jen provozní místnosti, vozy s SPZ okresu Hodonín a vedoucí osobně pomáhal řidiči vyložit demižony, bylo to zajisté jen ke zvýšení spokojenosti zákazníků. Umění žít je umění všem vyhovět – znělo další rčení Alfréda Poláka. Když všem, tak i sobě. Možná i té půvabné tmavovlásce, která dnes večer podnikla úspěšný loupežný nájezd na vrchního U rybiček.

Pomalu jsem obešel náměstí. Bylo jasno a chladno. Na vrcholku mariánského sloupu se usadila jedna jediná třpytivá hvězda. Kyj v ruce Herkula, tyčícího se uprostřed prázdné kašny, vrhal hrozivý stín. Hodiny na věži radnice začaly odbíjet půlnoc.

Zastavil jsem se před orlojem. V poledne tu den co den zevlovaly desítky venkovanů, ale teď jsem ho měl sám pro sebe. Hleděl jsem na obrovský ciferník zvěrokruhu a myslel na všelijaké ty nesmysly kolem předurčení a osudu, kterému nikdo neunikne. Nikdy jsem na to nevěřil, a přesto mě zamrazilo.

Zvonkohra dozněla. Zlatý kohout uprostřed orloje zatřepetal křídly a zakokrhal. Ale půlnoční chmury, kroužící kolem mé hlavy, nezaplašil.

Přesto jsem se na něho usmál. „Ty a já – my jsme dva noční ptáci,“ řekl jsem mu. Vykročil jsem k hotelu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

SEDM STUPŇŮ DO PEKLA