Sláva Volný

SLEPÁ ULIČKA

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Sláva Volný, 2010

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2011

ISBN 978-80-243-5429-3

I.

Jeden z party mužů, sedících na dlouhých kládách složených poblíže kolejí, prudce vstal. „Jestli tě ještě jednou uvidím, jak se ometáš okolo mýho bytu, tak ti rozbiju hubu.“ Pak Josef Kouřil zahodil zbytek cigarety a dodal: „To si piš, že bych to udělal a docela s chutí.“

„Josef, neblbni a sedni si.“

Kouřil jako by Beníškova umírňující slova neslyšel. Upřeně pozoroval Vranského, který před ním krok za krokem ustupoval.

„Snad se nebudete rvát pro ženskou?“

„Tak kruci, nech toho, ty jak se trochu napiješ, tak nevíš, co děláš.“ Slova Vozábova i Beníškova však padla do prázdna. Stáli proti sobě. Asi osmatřicetiletý vedoucí manipulačního skladu Vranský s hladce ulíznutými, trochu prošedivělými vlasy, útlý a o tři roky mladší Kouřil. Nebyl sice hromotluk, ale jeho postavu obrousila a zhutnila léta práce se sekerou a pilou. Zůstaly jen zbytné kosti, šlachy a svaly. Ty byly pořádné, stejně jako ruce plné ztvrdlých mozolů.

„Od Josefa jednu dostat, musí být horší, než když kopne kůň,“ pomyslel si Beníško a neklidně se díval na oba proti sobě stojící muže. Kouřil byl v obličeji rudý a čelo mu půlila silně naběhlá žíla. Vranský, až příliš bledý, neklidně těkal očima z Kouřila na tři dělníky, jako by chtěl říci: „Tak co sedíte, proč mi nejdete pomoct?“

Kouřil postoupil o další krok: „Tak co? Doufám, že ti to je jasný!“

„Můžu si chodit, kam chci. Ty mi to určitě nebudeš předepisovat.“ Vranského slova nezněla příliš přesvědčivě. Bylo to jen gesto člověka, který nechtěl vypadat před svými podřízenými jako slaboch a hledal způsob, jak vyváznout se ctí.

Už se mu to nepodařilo. Kouřil po jeho slovech skočil a plnou silou ho udeřil do obličeje. Teprve nyní se vzpamatovali ostatní tři muži. Vrhli se mezi Kouřila a Vranského a oddělili je od sebe dříve, než se Kouřil dostal k druhé ráně. Beníško s Vozábem se mu pověsili na ruce a Grabowski pomáhal ze sněhu Vranskému. Ten si oprašoval oblek a nenávistně pozoroval funícího, vzpouzejícího se Kouřila v rukou obou mužů. Měli co dělat, aby ho udrželi.

„Pusťte mě, já toho zmetka zabiju, tohle si přece nemůžu nechat líbit,“ sípal Kouřil a snažil se uvolnit ze sevření svých kolegů. Ti ale ještě naopak více stiskli jeho paže a snažili se ho marně uklidnit.

Vranskému, který cítil podporu ostatních, se již vracela sebedůvěra. „Aby tě to nemrzelo. Ještě si spolu o tvých slovech promluvíme. Tohle ti přijde setsakramentsky draho. A buď si jistej, že já nezapomínám!“ Pohrdavě si změřil Kouřila a vzpřímeně odcházel do boudy, která sloužila jako kancelář manipulačního skladu.

Po jeho odchodu uvolnili Vozáb s Beníškem kleště svých paží. Kouřil je od sebe odstrčil s jadrnou nadávkou. Nával zlosti v něm však už postupně opadával. Vrátil se na klády a chvějící se rukou si zapaloval novou cigaretu. Lačně ji do sebe vtahoval a neustále si nadával pro sebe. Najednou prudce vstal, nedokouřenou cigaretu vztekle odhodil do sněhu, pořádně si odplivnul a pěstí zahrozil směrem k boudě, kam zmizel Vranský.

„V poslední době jsi, Josef, nějak nervózní.“ Grabowski ho plácal přátelsky po rameně. „Vždyť víš, že to nemá cenu. Budou z toho ještě akorát nepříjemnosti.“ Jeho čeština byla poznamenána silným polským přízvukem.

Napětí ze všech vyprchávalo do bezmračného zimního nebe. Své udělal i pořádný mráz. Poslední tři dny teplota v noci padala hluboko pod bod mrazu a manipulace se dřevem a vagony, zvláště po ránu, byla pořádná dřina. Chlapi každou chvíli koukali na hodinky, kdy už bude čas na přestávku. Na konec směny se vždycky těšili jako na smilování. Každá mrzutost navíc byla nepříjemná.

Posadili se, aby dokončili přerušený oběd. Snažili se zapomenout na srážku a hovor násilně nutili zabřednout do obvyklých kolejí. Beníško vykládal přisprostlé vtipy, Vozábovi nedalo mnoho námahy nadávat jako obvykle na nízký výdělek a jediný Grabowski se choval normálně. Sem tam utrousil slovo, ale to bylo vše. Pouze Kouřil chodil sem a tam jako chycené zvíře v kleci. Přemýšlel.

„Josef, už to pusť z hlavy. Vranský není mstivý, tak z toho třeba nic nebude.“ Kouřil jen pohodil hlavou. Grabowski dával po straně Beníškovi znamení, aby Kouřila raději nechal na pokoji. Beníško mávl rukou a vyprávěl další vtip. Chlapi dojídali slaninu a klobásy, které si opekli nad ohýnkem, otírali si umaštěná ústa a zamyšleně pozorovali klády připravené k naložení. Hádka a rvačka zanechala na celé čtveřici stopy. Hovor již neměl ten obvyklý spád jako jindy. Postupně utichal a nakonec všichni jen mlčenlivě pozorovali mihotání ohně, do kterého občas Grabowski přihodil poleno.

První se zvednul Vozáb. „Chlapi, jdem na věc. Ať tu nezkejsneme do večera. Slyšeli jste inženýra. Vagon musí večer odejít.“ Vstali i ostatní, bez obvyklých vtipů a vzájemného pošťuchování. Poslední Kouřil. Dal si lok z lahve rumu, chvíli otálel a potěžkával ji v ruce, jako by uvažoval, zda nemá nabídnout ostatním, pak ji však zazátkoval a schoval zpět do tašky.

Mluvit nebylo naštěstí potřeba. Osm roků společné práce na manipulačním skladě z nich utvořilo sehranou partu. Každý si uměl stejně dobře poradit s motorovou pilou, pořízem nebo se sekerou při manipulaci, stejně jako s těžkým dřevem při nakládání vagonů. Bez řeči se postavili k vagonu, který naložili před obědem vlákninou. Opřeli se. Byl přimrzlý, ani se nehnul. Mráz příliš nepolevil ani k poledni.

„Chce to do něho strčit!“ Vozáb nemusel říkat více. Chlapi šli pomalu po kolejích k prázdnému vagonu. Přistrčit k rampě ho stejně musí, nárazem dostanou do pohybu i plný. Bylo to sice zakázané, ale kdo by na to myslel. A předpisy? Všichni stejně věděli, jak to s nimi je. Práce se udělat musí.

Každý znal svoje místo. Beníško vpředu vlevo, Vozáb vzadu vlevo, starý Grabowski vpředu vpravo a Kouřil vzadu vpravo. Bylo sice úplně lhostejné, na které místo by se kdo postavil, ale osmiletý zvyk je neomylně a automaticky vedl na stejná místa. Opřeli se do postranic. I prázdný vagon byl přimrzlý a ne a ne se odlepit. Vozáb je svým chraptivým hej rup dirigoval. Jejich síly se napřely současně a vagon se přece jen trochu pohnul. Tlačili opřeni rameny a jejich pomalé, táhlé kroky dusaly stejnoměrně čerstvý sníh. Nárazníky po chvíli zazvonily o plný vagon. Chlapi se zapřeli pevněji nohama. Přitlačili rameny. Oba vagony se pomalu, velmi pomalu pohybovaly po kolejích.

„Tak to bychom měli,“ mlaskl si spokojeně Beníško. „Josef má dneska páru, tak práce jen pofrčí, že jo, Josef?“

Vozáb, který stál za ním, do něho strčil. „Nech ho, s ním dneska nebude žádná řeč, to spíš…“

Nedomluvil. Další jeho slova přerušil ostrý, vyděšený výkřik Grabowského.

„Dobry Boże! Josef!“

Asi metr od prázdného vagonu ležel na zemi Kouřil. Byl na zádech, ruce rozpažené, kabát rozepnutý a jeho bledá tvář se ztrácela v okolním sněhu.

„Co se stalo?“ vyrazil ze sebe Vozáb.

Grabowski pokrčil rameny: „Nevím. Když jsem se otočil, ležel už na zemi.“

Všichni tři bezradně stáli nad zhrouceným Kouřilem. Smrtelná bělost a nehybnost postavy je děsila. První se vzpamatoval Vozáb. Poklekl ke Kouřilovi a začal mu třít tváře sněhem.

„To je z toho rozčilení,“ odtušil Grabowski.

„Nebo z pití,“ mínil Beníško. „Neměli bychom zavolat Vranského?“ zeptal se vyděšeně Vozáb, když Kouřil ani po usilovném tření nejevil známky života. Grabowski místo odpovědi přiložil ucho ke Kouřilově hrudi.

„Srdce mu tluče,“ prohlásil s úlevou. Všichni tři zpozorovali, jak Kouřil otevírá oči. Jeho pohled však nepřítomně a vytřeštěně míjel vyděšené muže. Byla v něm hrůza a vidina neúprosného konce. Jeho rty se naprázdno pohybovaly a snažily se něco říct.

„Stalo se ti, Josef, něco?“

Po Beníškově otázce se znovu marně a lehce zavlnily Kouřilovy rty. Potom s velikou námahou několikrát pohnul hlavou.

„Vrtí hlavou, že ne,“ řekl Grabowski, „raději bychom ho neměli vysilovat.“

„Co teď?“ vyděšeně se zeptal Vozáb.

Padla na ně tíha odpovědnosti. Bezradně se dívali jeden na druhého.

„Odnesem ho do kanceláře,“ rozhodl náhle Beníško. Opatrně zvedli ležícího muže. Kancelář byla prázdná. Kouřil ležel bez hnutí na dřevěné lavici a Vozáb roztřeseným hlasem volal do okresní nemocnice pro sanitku.

„Prej tam zrovna žádná není. Máme počkat.“ Nikdo nic neřekl.

„Kdyby tu byl aspoň Vranský,“ ulevil si Vozáb. „Je přece za sklad zodpovědný.“

„Nemůže být daleko, když má otevříno,“ mínil Beníško.

Hukot tatrovky, která přivezla na sklad surové kmeny, jim připadal jako vysvobození. Beníško vyběhl z boudy a hnal se k řidiči. Vedle něho seděl i hlavní inženýr lesního závodu Douděra. Vyslechl zajíkavě vyprávěnou historii nehody a rychle rozhodl.

„Doneseme ho do kabiny.“ Douděra si sedl vedle bezvládného Kouřila, chlapi naskákali na naložené dřevo a auto s nákladem se hnalo k okresní nemocnici.

U bran nemocnice křičel z výše narovnaného dřeva Vozáb nervózně na vrátného: „Máme těžký případ.“

Vrátný viděl již mnoho těžkých i těžších případů. Zůstal klidný. Především chtěl vědět, co se stalo. Vozábovi i Beníškovi se to podařilo nesouvisle vysvětlit.

„Tak to jděte na chirurgii. Ale stačí jeden. Vy tři počkejte tady.“ Vozáb, Beníško a Grabowski obsadili bílou lavici ve vrátnici. Po několika málo minutách k nim přisedl i řidič nákladního vozu. Nikdo neměl náladu hovořit, jen řidič se snažil vyzvědět, co se vlastně stalo. Nikdo mu neodpovídal. Nebylo divu, žádný z nich stejně nevěděl, k čemu došlo. V myšlenkách hledali marně odpověď.

Mlčky seděli snad již hodinu. Jen popelník se plnil nedopalky. Připadali si opuštění a zbyteční. Nikdo je už nepotřeboval. Ani Josef Kouřil ne. První protrhl tísnivé ticho Beníško. Nesměle se zeptal: „A co ten vagon na export?“

Byli rádi, že se našel důvod, proč odejít pryč z tohoto nepřívětivého prostředí, proč vystřídat zápach lysolu pryskyřičnou vůní.

„To je pravda,“ řekl Vozáb s úlevou a zeptal se vrátného, bude-li je ještě někdo potřebovat. Vrátný pokrčil rameny a chlapi i s řidičem odešli s vědomím, že v nemocnici zůstal inženýr. Kdyby bylo něco třeba, tak ten už si bude vědět rady.

Na manipulačním skladu je přivítal netrpělivý a nervózní Vranský. Od závozníka, který zůstal na skladě, se jen v náznacích doslechl o nehodě a teď čekal na podrobnosti. Mnoho se jich nedozvěděl.

„Myslím, že bude lepší,“ řekl, když zůstali sami, „když o té nepříjemné hádce nebudeme mluvit. Sami jste viděli, že Kouřil měl trochu v hlavě a ještě by si někdo mohl myslet bůhvíco.“ Chlapi pokývali hlavou na souhlas a dali se do práce. Museli přidat. Chyběly jim nejen zameškané hodiny, ale i jeden pár rukou, který uměl pořádně zabrat.

Druhý den se dozvěděli, že Josef Kouřil hodinu po převozu do nemocnice zemřel. Dívali se na sebe a pak řekl Vozáb: „Ale makat uměl.“ To byl celý epitaf za Josefem Kouřilem. Život šel dál a přihlásil se hned slovy Vranského.

„Za chvíli přijede komise z ředitelství. Rozhodně byste neměli i ve vlastním zájmu zapomenout na to, o čem jsme včera mluvili.“ Jeho hlas byl sice klidný, ale každý ze tří mužů v něm neomylně cítil spodní tón důtklivého varování.

II.

Grabowski uviděl policejní auto první. Vystoupili z něj čtyři muži. Hlavní inženýr lesního závodu Douděra, bezpečnostní technici – jeden ze závodu a druhý z okresu – a vyšetřovatel. Přes veškerou svoji snahu se komise nedozvěděla nic nového. Všichni tři opakovali stále totéž. „Posunovali jsme vagon, a když jsme skončili, ležel Kouřil na zemi. Ptali jsme se ho, zda se mu něco stalo a on zavrtěl hlavou, že nic. Pak jsme ho přenesli do kanceláře a potom už přijel tady pan inženýr.“

Komise pochopila marnost dalšího vyptávání. Nechala si ukázat místo, kde posunovali vagon, i způsob, jakým to dělali. Bezpečnostní technik si dělal poznámky a vyšetřovatel se znovu vyptával, proč k převozu nepoužili sanitu a zda zraněnému poskytli první pomoc. Vozáb vysvětloval. O srážce mezi Kouřilem a Vranským nepadlo ani slovo.

„Je to jasný případ,“ prohlásil ve voze při zpáteční cestě samozřejmě Rozehnal, bezpečnostní technik okresu. „Byly porušeny základní bezpečnostní předpisy. To nikdo nemůže oddiskutovat. Je vysloveně zakázané odsunovat naložený vagon nárazem prázdného vagonu.“ Zalistoval ve svém zápisníku a citoval čísla zákonů a sbírek. Zbytečně. Nikdo ve voze se mu stejně nesnažil odporovat.

„Prázdný vagon se odrazil od plného, zasáhl nárazníkem Kouřila, který ho tlačil, způsobil mu zranění, kterému Kouřil podlehl.“

Vyšetřovatel vytáhl z mapy list papíru. „To je možné. Pitevní nález říká, že smrt byla způsobena roztržením jater následkem úderu.“

„Tak to vypadá, když se porušují bezpečnostní předpisy.“ V hlase Rozehnala zazníval téměř pocit uspokojení. Hlavní inženýr neodpověděl.

„Doufám, že nebudete popírat, že vinen je závod. Tady vidíte, jak to nakonec dopadne, když trpíte takovéto porušování bezpečnostních předpisů.“ Ani teď se mu nepodařilo vyprovokovat inženýra k odporu ani k diskusi.

„Lidé jsou s předpisy seznámeni,“ ozval se po chvíli bezpečnostní referent lesního závodu.

„To ovšem nestačí, je nutno taky kontrolovat, zda se dodržují. Kontroloval jste to?“ útočil dál Rozehnal a dělal si nějaké poznámky do notesu. Ani inženýr, ani bezpečnostní referent neodpověděli.

„Mimo jiné, víte, pane inženýre, že jde už o druhý smrtelný úraz ve vašem závodě?“ podíval se na něj významně Rozehnal.

Inženýr Douděra odpověděl pomalu a viditelně otráveně: „Pochopitelně, že to vím. Snad si nemyslíte, že máme z toho radost. Jenže tolik techniků zase nemáme, aby mohl jeden stát za každým dělníkem.“

Po chvíli inženýr požádal řidiče, aby zastavil. „Jdu oznámit manželce Josefa Kouřila, co se stalo s jejím mužem.“

Druhý den se objevil Rozehnal na lesním závodě znovu. Přijel již s vyplněným protokolem o úrazu. „Hovořil jsem s primářem chirurgického oddělení. Musel to být pořádný náraz. Játra měl ten chlapík nadranc. Navíc,“ odmlčel se a prohlédl si zpytavě hlavního inženýra, „u vás je dovoleno, aby dělníci v pracovní době pili alkohol?“

„Pochopitelně, že ne,“ ohradil se prudce Douděra.

„Pitva ukázala, že ve chvíli úrazu měl v krvi tři promile alkoholu. Podle primáře měl typická játra alkoholika. Tudíž velmi křehká.“

Inženýr Douděra pročítal vyplněný formulář protokolu o úrazu.

„Máte k tomu nějaké připomínky?“

„Myslím, že ne. Jsou stejně zbytečné, život už tím Kouřilovi nevrátíme.“ Douděra vzal pero a formulář podepsal.

„Už jste to oznámili manželce zesnulého?“

„Vždyť víte, že jsem tam byl už včera,“ povzdychl si Douděra.

Ještě několik dnů byl Kouřilův úraz senzací, o které se všude hovořilo. Na skladech, na polesích, na ředitelství, v celém městečku i jeho hospodách. Jak však plynuly dny, přibývaly nové starosti, které vytlačovaly z mysli lidí nehodu se senzační příchutí. Kouřilovo místo v manipulačním skladě bylo obsazeno novým pracovníkem a už jenom občas padla poznámka – Jo, Kouřil, to byl chlapík, ten uměl pít – Kouřil, ten když někomu jednu ubalil, tak dotyčný si to ještě dlouho pamatoval.

Jen o jedné facce nepadla nikdy jediná zmínka. Všichni tři bývalí Kouřilovi spolupracovníci si vzali Vranského slova dobře k srdci. Nechtěli si dělat nepříjemnosti a také neviděli, nebo nechtěli vidět, souvislost mezi onou ránou a tragickou nehodou. Sníh už dávno ze strání okolo městečka slezl a vdova po Kouřilovi vysázela na hřbitově na hrob svého manžela voskově žluté macešky.

Možná, že by netrvalo dlouho a zapomněla by i ona. Protokol o úrazu pokrývala v kanceláři bezpečnostního technika stále silnější vrstva prachu. A přece přišel den, kdy byl oprášen a jméno Kouřil bylo znovu mnohokrát proneseno a zevrubně probíráno.

III.

Tehdy jsem se také poprvé seznámil se jménem Josefa Kouřila já. Začátkem srpna přišel do naší redakce anonymní dopis. Udával, že se na lesním závodě – na skladě v Milířích, stal prapodivný pracovní smrtelný úraz. Pisatel dále zdůrazňoval, že rozhodně nešlo o úraz a už vůbec ne o pracovní. Pokud je bude chtít někdo vidět, tak veškeré indicie tomu nasvědčují. Dopis končil obvyklou frází: „Věřím, že vaše redakce se tohoto případu ujme a dobere se skutečné pravdy.“ Dál nic. Podpis nečitelný.

Šéfredaktor přidělil dopis mně. „Myslím si sice, že se asi jedná o pěknou ptákovinu, ale vzhledem k tomu, že začínají prázdniny a není moc do čeho píchnout, tak se tam, pokud budeš chtít, rozjeď. Znáš to, na každém šprochu pravdy trochu a v našem řemesle se bez informací neobejdeme. Uděláš si zároveň výlet na hory,“ připojil k tomu blahosklonně.

Neměl jsem příliš velkou radost. Podobné dopisy znamenají jen fůru práce a výsledek je mnohdy mizivý. A šéfovo pokud budeš chtít, znamenalo: „Sbal se a jeď a přivez něco, s čím se dá pracovat!“

Seděl jsem v autě a přemýšlel, kde bych měl začít. Převracel jsem dopis v ruce a znovu, už ani nevím pokolikáté, jsem ho četl. Byl napsán na stroji, na obyčejném kancelářském papíru bez chyb a překlepů. Co mě docela zarazilo, že pisatel chtěl zachovat zdání slušnosti a pod dopis se vlastnoručně podepsal. I když z toho škrabopisu se nedalo vyčíst zhola nic.

Při čtení jsem si uvědomil, že v něm chybí jedno klíčové slovo, které anonym záměrně vypustil. Vražda! To mi připadalo dost podivné. Když už se někdo rozhodne takovýto dopis napsat, obvykle si nebere servítky. Anebo, v tom druhém případě, chtěl právě tímto vzbudit zájem. Což se mu svým způsobem podařilo. Jedno jsem ale věděl jistě, pokud se chci vůbec něčeho dopátrat a nevyplašit případného pachatele, o kterém jsem měl upřímně řečeno velké pochybnosti, musím vzbudit dojem, že věřím tomu, co podává oficiální zpráva.

S lidmi píšícími anonymní dopisy je velká potíž. Obvykle mají své problémy, a ne zrovna malé, které si řeší touto formou. Následně se ukáže, že si to celé vymysleli ze msty, anebo, což je ještě horší, z velké závisti a ještě větší nenávisti. S jediným cílem – co nejvíce dotyčnému člověku uškodit a znepříjemnit mu život.

Posléze jsem se rozhodl, že nejprve navštívím ředitele. Je ten pravý, co mi dá celkový obraz o závodě a jistě si neodpustí připojit svou vlastní verzi. Jen si musím vymyslet nějakou smysluplnou historku, proč se zajímám právě o tento banální případ.

Jasně, zemřel člověk! Ale pracovní úrazy se stávají pomalu každý den a nikdo se nad nimi příliš nepozastavuje. Proč taky. V dnešní době, kdy nám televize ve zprávách servíruje ze světa lidská neštěstí přímo po tunách, nejlépe k dobrému zažití k večeři, už nikoho jeden chudák, navíc kdesi v horách, příliš nevzruší. Takhle, kdyby přijelo rozčtvrcené tělo v mezinárodním rychlíku do Prahy. To by byla jinačí káva. Ale „pouze“ jeden mrtvý u vagonu, nejspíše zpitý jak carský důstojník, to nevypadá zrovna na novinový trhák.

„Takže koukej si něco rychle vymyslet,“ přikazoval jsem si v duchu.

Náhle jsem dostal spásný nápad. Udělám reportáž, ale jinou, lidskou. Nešokovat čtenáře potoky krve, ale podat příběh s lidským rozměrem. Příběh, který osloví. Jaký byl vlastně život tohoto bezvýznamného dělníka kdesi v pohraničí? Z jakého důvodu se dal na pití? Určitě měl nějaké plány, touhy, sny, které z nějakých důvodů nevyšly. Životy takzvaných celebrit se propírají dnes a denně, tak proč ne jednou jeden obyčejný, všední život, kterých jsou okolo nás miliony. To si žádá dnešní doba.

S podobnou představou jsem usedal do křesla v kanceláři ředitele lesního závodu W. Ředitel, prošedivělý padesátník v lesnické uniformě, měl před sebou spoustu cifer a výkazů. Vysvětloval, jakou má závod smůlu. Již loňský rok měl značně krácené prémie za smrtelný úraz a teď tohle, povzdychl si unaveně.

„Úraz se stal při nakládce. Kláda přerazila jednomu dělníkovi páteř. Zde se dalo ještě o nějaké vině závodu hovořit, ale v tomto případě je vina závodu velmi těžko prokazatelná. A to pánové na kraji stále nechtějí pochopit. Ohánějí se pouze předpisy, vyhláškami, paragrafy a já nevím čím vším ještě. Ale aby se v klidu zamysleli a viděli, že život se skládá i z drobných náhod, které se nedají někdy ovlivnit, to ne!“

Pokyvoval jsem hlavou a sem tam si udělal poznámku.

Druhý muž, sedící po mé pravici, se zatím diskuse nezúčastnil. Vypadal přesně tak, jak jsem si v mladých letech podle Klostermannových románů představoval lesníky. Vysoký, štíhlý, tmavé kučeravé vlasy, na tváři lehkomyslný ironický úsměv, kterým jako by říkal svému kolegovi: „Že se namáháš, vysvětlovat je stejně zbytečné. Les viděl tak pouze v neděli. Co ten může vědět o práci v lese, o její namáhavosti a různorodosti.“ Jeho lesnická uniforma, zřejmě šitá na míru, mu bezvadně padla. Bylo vidět, že ji umí nosit a ví, že mu sluší.

Když zjistil, že ho pozoruji, vmísil se do rozmluvy.

„Myslím, že bychom měli tady panu redaktorovi vysvětlit, že až na malé výjimky jsou příčiny úrazu vždycky sporné.“ Naklonil se přes stůl a já si mohl povšimnout jeho útlých až skoro ženských rukou. Svým způsobem mě zarazily. Tak nějak mi k němu neseděly a zvláště ne k lesnickému povolání. Vždycky jsem si představoval lesníky jako pořádně udělané chlapy, co se nebojí žádné práce. Ale neuměl jsem si představit, jak se tyhle ruce ohánějí pilou či sekyrou nebo hladí drsný kmen stromu.

Ještě jednou, tentokrát pozorněji, jsem si inženýra prohlédl a svůj první dojem jsem musel chtě nechtě poopravit. Vlastně celá jeho figura mi do lesního prostředí příliš nezapadala. Uvědomil jsem si, že celou svou bytostí mě provokuje. Přitom jsem neměl k těmto pocitům žádný pádný důvod. Jen můj novinářský šestý smysl mi radil, abych si na toho člověka dal pozor. A musím přiznat, že se mi skoro pokaždé vyplatilo, když jsem poslechl. Důvod byl možná ten, že díky své profesi jsem potkal spoustu lidí a člověk si po čase vytvoří jakýsi obranný mechanismus. Ale možná se pletu. Někdo by řekl, že není dobré soudit lidi na první pohled. Člověk, aniž chce, si vytváří v sobě nebezpečné bariéry. Raději jsem se začal soustředit na to, co se mi snažil inženýr vysvětlit.

„Podívejte se, jestliže má dělník nárok na ochrannou helmu a přitom ji nedostane a náhodou ho větev udeří do hlavy, je možné mluvit o tom, že neměl být na místě, kam padá strom. Ale naše vina je jasná. Měli jsme mu dát helmu. Jestli dělník pracuje pod zavěšeným stromem a přihlížející lesník to trpí, je v případě úrazu vina lesníka také nesporná. Ovšem takových jasných případů je skutečně velmi málo. Věřte mi, že obvykle je úraz výsledkem řady příčin a následků. Jestli máte čas, povím vám o případu, který se u nás stal asi před třemi roky.“

Měl jsem pocit, že tenhle elegán v lesnické uniformě si ze mě dělá legraci. Má averze se ještě prohloubila. Hovořil podobným tónem, jakým mluví učitel se slabším žákem, když mu trpělivě vysvětluje látku. Předem již ale ví o marnosti svého snažení, neboť žáček to stejně nepochopí.

„Muž, o kterém budu mluvit, byl traktorista a jmenoval se dejme tomu Jabůrek. Den před úrazem vdával dceru. Jak to tak bývá, oslava se protáhla. Ráno zaspal. Není divu, když šel spát až po čtvrté. Těžili jsme tehdy nahoře na Liščí stráni. Jabůrek na traktoru se k tomu místu přibližoval. Spíše závodně než pomalu. Jak jsem již řekl, zaspal. Vzal to zkratkou. Po třech čtvrtinách cesty zjistil, že cesta je zatarasená polomem. Co teď? Vracet se mu nechtělo, naskočila by další hodina zdržení. Našel jinou zkratku. Jenže té se už nedalo říkat cesta. Bylo to spíše koryto potoka, terén pro motokros. Traktor se namáhavě drápal přes překážky, ale Jabůrek své práci rozuměl, a tak přece jen dojel na paseku, kde chlapi těžili. Objevil se na pasece ze strany od Tří smrků, odkud ho nikdo neočekával. Právě v okamžiku, kdy asi zamýšlel zastavit stroj, zpozoroval, jak směrem k traktoru padá podťatý kmen. Vyskočil a snažil se utéci. Zakopl o kořen a strom ho přerazil přesně v půli.“ Pátravě se na mě podíval, než zase pokračoval.

„A teď řekněte, čí to byla vina? Pitva zjistila, že měl v krvi slušné množství alkoholu. Kdyby ho neměl, možná, že by jeho reakce při pádu stromu byla mnohem rychlejší. Kdyby nezaspal, jel by jinou cestou spolu s celou těžební skupinou. Kdyby zkratka, kterou se vydal, nebyla zatarasená polomem, nemusel by jet korytem. Kdyby vítr foukal opačným směrem, uslyšeli by dělníci, kteří těžili motorovou pilou, zavčas rachot traktoru. Těch kdyby je velmi mnoho. A každé z nich možná mohlo zachránit jeho život. Jenže spikly se všechny proti Jabůrkovi.“

Po chvíli odmlčení dodal: „Možná, že přece jen existuje něco, čemu říkáme osud a v co tak skálopevně věří Arabové, nazývajíce to Kismet.“

Inženýr hovořil klidně, prakticky bez gestikulace, ale v jeho hlase bylo něco, co nutilo posluchače k pozornosti.

„V lese je těžká práce,“ vložil se do hovoru ředitel. „Pan inženýr má pravdu. S Kouřilem to bylo stejné. Vždyť to byl zkušený dělník.“ Během ředitelových slov jsem pročítal pozorně protokol o úrazu.

„Zde je však napsáno, že bylo posunováno vagonem nesprávným a předpisům odporujícím způsobem,“ ukázal jsem na řádek tužkou.

Inženýr se usmál. „To máte právě jako v tom příběhu, co jsem vám vyprávěl. I tam byly porušeny několikrát bezpečnostní předpisy. Bylo však jen toto porušení příčinou smrti? To je otázka, na kterou se velmi těžko hledá odpověď.“

Snažil jsem se mu odporovat: „Zde je přece všechno jasnější. Kdyby chlapi nejdříve odtlačili plný vagon a pak přisunovali prázdný, neměl by prázdný vagon nač narazit, čili nedošlo by ke zpětnému odrazu, který zasáhl a následně usmrtil Kouřila.“

Ředitel vyhlížel po mých slovech sklíčeně. Inženýrovi však úsměv ze rtů nezmizel. To mě rozčilovalo. Právě ten jeho blahosklonný klid, ze kterého se za žádnou cenu nedal vyvést. Vždycky měl na všechno pohotovou odpověď, připravený příběh, svou pravdu.

„I tak se to dá vysvětlit. Jde jen o to, jak dogmaticky se trvá na každé liteře nařízení. Život se nedá vtěsnat do paragrafů. Ale to určitě vy, jako novinář, víte. Vždyť jste se musel setkat se spoustou lidských příběhů a osudů za léta své práce.“ Na tváři mu opět pohrával úsměv, který mě už začínal rozčilovat.

Ředitel se mě pokusil přesvědčit. „Vždyť není ani prokázáno, že Kouřila nárazník skutečně udeřil. Pochopte, nikdo úraz vlastně neviděl. Dělníci našli Kouřila ležet na zemi. Možná, že pouze upadl a při tom se to stalo. Přečtěte si to.“

Přistrkoval mi výpověď dělníků z manipulačního skladu a prstem ukazoval na podtrženou větu, kterou navíc pro jistotu ještě hlasitě předčítal: „Když jsme se Kouřila zeptali, zda se mu něco stalo, zavrtěl hlavou, že ne. Tak vidíte. Přece by řekli, kdyby si stěžoval na vagon. Neměli důvod něco tajit. No, řekni, Petře.“

Hlavní inženýr přisvědčil. „Jistě, proč by něco tajili? Dělníci by nebyli nijak postiženi. Snad se úraz opravdu stal pádem na zem, snad nárazníkem, to už dnes nikdo nezjistí. Kouřil měl v sobě taky nějaké promile alkoholu. To byl jeho obvyklý stav. Kouřilovy reakce díky tomu byly určitě zpomalený a taky pohyby asi nebyly příliš koordinovaný. A alkoholikova játra, pokud vím, jsou velmi křehká. Z toho vyplývá, že závěr se zdál všem naprosto jasný.“

Nevyjádřil jsem se a požádal ředitele o zapůjčení všech písemností souvisejících s úrazem. Potom jsem odjel na manipulační sklad.

„Vždyť jsme to říkali několikrát,“ zavrčel jeden z dělníků. „Když jsme skončili posun, ležel na zemi. Nikdo z nás neviděl, že ho něco udeřilo. Mysleli jsme, že se mu udělalo nějak šoufl. Ten den byl hrozný mráz,“ zdůraznil. Vida, mráz, pomyslel jsem si. To mě, ale také nikoho dalšího z komise, nenapadlo. Ve spojení s alkoholem to mohla být taky jedna z dalších příčin, která se podepsala na Kouřilově neohrabanosti. Vzpomněl jsem si přitom na inženýrovo kdyby. Možná, že má pravdu, povzdechl jsem rezignovaně. Marně chci najít něco, co tady není. Vždyť život se skládá svým způsobem ze spousty drobných náhod a občas i obrovského štěstí.

Do rozhovoru se vmísil další muž. „Porád někdo zdržuje, teď má každej plno starostí. Až budou větší vejdělky, nebudeme muset pospíchat a nebudou úrazy. Ale to do těch novin stejně nenapíšete.“

„Ale přesto, nebylo vám něco podezřelého? Myslím tím i nějakou nepatrnou maličkost, které jste nepřikládali tehdy žádný význam,“ zkusil jsem to znova a obrátil jsem se na nejmladšího ze čtveřice. Ozval se však muž, který doposud stál stranou. Mluvil sice dobře česky, ale s patrným polským přízvukem.

„Nemůže nic vědět, přišel sem místo Kouřila,“ vložil se do rozhovoru druhý z dělníků.

„Když někdo najednou umře, je to vždycky podezřelé,“ řekl jsem vážně.

Zkoumavě se na mě podívali. Po chvíli ho ten, který vedl rozhovor, rázně ukončil. „Nezlobte se, musíme jít dělat. Práce nám stojí.“

Díval jsem se na záda čtyř mužů a naplňoval mě pocit, že neřekli všechno. Něco si nechali pro sebe. Co říkal ředitel? Pátral jsem v paměti. Neměli důvod nic tajit. Snad má pravdu.

Úraz přešetřovala i kriminálka, tak je jistě všechno v pořádku. A co záleží na tom, zda Kouřil zemřel po úrazu nárazníku, nebo pádem na zem za přispění alkoholu a silného mrazu. Dnes už to stejně nikdo nezjistí. A anonym? Opět se potvrdilo, že nejlepší je je házet rovnou do koše. Závod se bude muset obejít asi zase bez prémií a já bez velkého případu. Jak správně tušil šéfredaktor, udělal jsem si hezký výlet na hory. Tímhle konstatováním se zdál být případ Kouřil uzavřen podruhé a definitivně. Možná, že by i byl. Nebýt řetězu příčin a následků, hovořeno slovy hlavního inženýra, který mě donutil se s ním zabývat ještě jednou a mnohem, mnohem důkladněji.

IV.

V době letních měsíců je v redakci potřeba, konečně jako všude jinde, zaskakovat za kolegy, kteří jsou na dovolené. K závisti, jak si užívají dny volna, je ještě práce navíc. Proto jsem se ani nedivil, když jednoho dne volali ze sekretariátu, že je nutné udělat reportáž z chirurgického oddělení fakultní nemocnice.

Snad na každého, mimo lékaře a sestry, kteří tráví většinu svého života mezi nemocnými, působí bělostná čistota nemocničních chodeb a sálů s nepříjemnou vůní dezinfekce velmi tísnivě. Jako by do stěn vsáklo všechno utrpení, se kterým sem lidé přicházejí. Snad v nich zůstává, i když se vrací vyléčeni domů.

Pracovna primáře nemocnici naštěstí nepřipomínala. Seděli jsme v křeslech, pili výbornou kávu a primář trpělivě vykládal o novinkách v hrudní chirurgii. Tehdy jsem si poprvé vzpomněl na lesní závod ve W. Snad pro lehounce ironický úsměv v očích primáře, kterým připomínal šviháckého lesního inženýra. Ale tady veškerá podobnost naštěstí končila. Vyzařovala z něj jistota a klid. Po chvíli byl primář odvolán pohlednou sestrou a já zůstal sám s diktafonem a knihou, kterou mi lékař půjčil. Jeho nepřítomnost byla delší, než předpokládal. Při návratu se mi omlouval.

„Přivezli vážný, bohužel dost beznadějný případ.“

Viděl jsem už báječný, dramatický úvod k reportáži. Samozřejmě jsem chtěl slyšet hned podrobnosti.

„Hemoragický šok, vykrvácení do dutiny břišní následkem roztržení jater. Ale to by vás asi nezajímalo.“

Něco se ve mně ozvalo. Lékařova slova vytáhla se zaskřípěním zásuvku se zasunutou myšlenkou. Kde jen jsem slyšel téměř stejná slova? Marná námaha. Znáte ten pocit, když vám něco připomene určitou událost a nevíte přesně jakou, kam ji zařadit, ani k čemu se vzdáleně vztahuje. Přitom ten pocit je zcela neodbytný. Usilovně jsem přemýšlel a doloval ve své paměti. Nic. Primář mou duševní nepřítomnost postřehl, přerušil výklad a zeptal se: „Stalo se vám něco?“

Zavrtěl jsem nepřítomně hlavou a dál přemýšlel.

Primář pokračoval: „Byl to úraz.“

V tom okamžiku se obnovily veškeré souvislosti. Lesní závod ve W. Smrt Josefa Kouřila, pochybnosti okolo ní a anonymní dopis.

„Takový úraz je běžný?“ zeptal jsem se rychle.

Primář viděl najednou můj zájem. „To rozhodně ne. K rozdrcení nebo roztržení jater dochází pouze následkem velmi prudké rány na krajinu jaterní. A játra, jak možná víte, jsou z větší části chráněna žebry. Tedy předmět, který takový náraz způsobí, musí vniknout pod žebra. Například pacienta, kterého dnes k nám přivezli, kopnul kůň.“

„A může dojít k rozdrcení jater třeba tím, že člověk upadne prudce na zem?“

Primář se mírně usmál. „Z toho nemusíte mít rozhodně obavy. Pokud vím, ještě k takovému případu nedošlo. Teda alespoň jsem o něm neslyšel.“

„Věřím, jenže mě by pane primáři zajímalo, zda je to možné?“

Primář se zamyslel. „V medicíně je možné sice všelicos, podle mého soudu je však podobný případ takřka vyloučen.“

Po jeho slovech jsem pocítil uspokojení. Lesnímu závodu ve W. nikdo neukřivdil a anonym jenom kydal špínu. Je to jasné, Josef Kouřil zemřel následkem pracovního úrazu.

„A může k takovému úrazu dojít například úderem nárazníku železničního vagonu?“ rozvíjel jsem další možnost.

„Když vás přejede vlak?“

„Ne, ne,“ opravoval jsem se. „Myslím tím úderem nárazníku ze vzdálenosti zhruba jednoho až dvou metrů.“

Primář si mě zpytavě prohlédl. Pochopil, že můj zájem není náhodný. Ještě dříve, než mohl odpovědět, rozhodl jsem se raději vyložit karty na stůl. Primář poslouchal velmi pozorně. Když jsem skončil, vstal a pomalu přecházel místností. Posléze se zastavil u křesla, ve kterém jsem seděl.

„Už jsem vám říkal, pane redaktore, že v medicíně prakticky neexistují stoprocentní záležitosti. Až na některé výjimky. Ale podle mých zkušeností i podle literatury bych to, co mi vykládáte, pokládal za vyloučené.“

„To myslíte vážně?“ Nebylo to ode mě taktní, ani vhodné. Ale otázka mi samovolně vyklouzla z úst. Primář se na mě káravě podíval.

„Ovšem, že to myslím vážně.“

„Ale to…“

Primář mě doplnil. „Ano, to znamená, že smrt muže, o kterém jste hovořil, byla způsobena jinak, než tím, že by upadl na zem, anebo že ho udeřil nárazník.“

„A v případě, že jde o těžkého alkoholika?“ konkretizoval jsem otázku.

„Ani pak, podle mého názoru.“

Povšiml jsem si, jak primář zdůraznil slova: podle mého názoru nemohlo dojít ke smrti způsobem, o kterém jste hovořil.

Na zbytek rozhovoru jsem se již plně nemohl soustředit. Jedna část mého mozku neustále intenzivně přemýšlela o Kouřilovi. Uvažoval jsem, kde jsou všechny spisy, které jsem si přivezl z lesního závodu.

Co se tedy vlastně v Milířově toho zimního dne stalo? Ta otázka mi nedávala klid.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.