Michal Fieber

SOUKROMÉ BLUDIŠTĚ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Michal Fieber, 2009

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2010

ISBN 978-80-243-5427-9

Tento příběh a všechny jeho postavy jsou smyšlené.

Pokud by někdo chtěl tvrdit něco jiného,

musel by to nejprve dokázat.

Což nelze.

ČÁST PRVNÍ

PŘED ZRCADLEM

Lásko, jsi bílá a něžná

jako ta sova sněžná.

Jen drápky máš zarudlé krví.

Asi jsem nebyl tvůj prvý…

1

Bývalý policejní komisař a šéf pražské mordparty Karel Houdek stál nad mrtvým mužem, který ležel v trávě městského parčíku a ke kterému ho zavolal jeho někdejší asistent a současný nástupce Richard Tesárek, a díval se na něho se silně smíšenými pocity.

Člověk by řekl, že za třicet let práce v oddělení vražd si musí na mrtvoly zvyknout skoro každý, stejně tak jako patolog na prosektuře, ale u komisaře Houdka to nikdy tak úplně neplatilo. A od té doby, kdy byl přinucen odejít do výslužby, to platilo ještě méně než dříve. Jeho bývalí kolegové ho sice občas přivolali k neoficiální konzultaci hned na začátku vyšetřování, a k řadě případů se nachomýtl sám, jako kdyby ty vraždy přímo přitahoval – nebo snad ony jeho? – přesto však začínal pomalu, ale jistě každodennímu styku se smrtí odvykat.

Navíc mu ani ne před měsícem umřel jeho kamarád z dětství, se kterým sedával celé roky ve stejné lavici, a aby toho nebylo málo, pomyslný blesk udeřil v jeho těsné blízkosti ještě dvakrát. O čtrnáct dní později mu zemřel další spolužák a před týdnem si přišel infarkt pro otce jeho mladé a hezké sousedky na chalupě. Ještě v sedm hodin večer ho slyšel na zahradě a v devět hodin byl po smrti. A to byl o sedm let mladší než on!

Takže teď, při pohledu na mrtvého, který byl asi tak v jeho letech, cítil mrazení v zádech. Stál, mlčel a snažil se zahnat absurdní pocit, že se dívá do zakrváceného zrcadla.

„Už znáte příčinu smrti?“ zeptal se konečně, aby přehlušil všechny ty nepříjemné a neodbytné pocity a myšlenky.

„Sám vidíte, že mu někdo udělal z tváře tatarskej biftek,“ pokrčil rameny Ríša Tesárek. „A z té embryonální polohy těla se dá soudit, že když už ležel, tak ho někdo navíc kopal do žaludku. Ale jestli smrt způsobilo krvácení do mozku, natržená slezina, nebo jiný vnitřní zranění, to si netroufl hádat ani doktor. To ukáže až pitva.“

„Jasně. Že se ptám… A kde ho tak zřídili, to zatím taky nevíte? Protože tady určitě ne. Nejsou tu žádný stopy zápasu: ani zválená tráva, ani vyrytý drny, nic. Jen ty dvě rejhy v hlíně, co sem vedou od chodníku. Podle všeho stopy jeho nohou – jak ho sem táhli…“

„Tak tohle už náhodou víme. Napřed jsme si mysleli, že tu někdo zastavil s autem, ze kterýho mrtvolu vytáhnul, a pak ji odvlekl sem mezi ty keře. Ale když jsme zavolali psovoda, jeho pes kupodivu chytil stopu a neztratil ji ani na chodníku. To je co říct! A dovedl nás asi o padesát metrů dál, skoro až ke vchodu do hotelu Dubenka. A tam jsou na chodníku nepřehlédnutelný kapky krve. Možná krvácel z nosu.“

„Koukám, že to vypadá na nějakou obyčejnou rvačku dvou opilců, co vyšli z hotelovýho baru, že jo?“

„Nebo na loupežný přepadení osamělýho chodce… Ani jedno, ani druhý se samozřejmě vyloučit nedá, ale proč by se takovej pouliční násilník tahal se svou obětí tak daleko? Ten by se spíš snažil co nejrychlejc zmizet z místa činu, no ne?“

„To má logiku, co říkáš,“ mínil exkomisař Houdek. Byl už sice bezvýznamným důchodcem, zatímco jeho někdejší asistent tu teď šéfoval, ale na svém letitém zvyku podřízeným tykat nehodlal nic měnit. A Ríša Tesárek zase necítil potřebu s tykáním začínat, i když mu to jeho bývalý šéf od té doby, co byl ve výslužbě, už párkrát nabídl. „A co doba smrti?“

„Podle prvního odhadu doktora Lišky kolem půlnoci. Přesněji řečeno, doktor tvrdí, že oběť je mrtvá asi tak osm až deset hodin. A teď je půl devátý. Mrtvýho tu našla zhruba přede dvěma hodinama nějaká důchodkyně, který se sem zaběh při venčení pes a nereagoval na její pokusy přivolat ho zpátky. Prej na mrtvýho vrčel a štěkal, takže si ho musela připnout na vodítko a odtáhnout ho odsud násilím…“

„Rozumím. A totožnost oběti znáte?“

„To je právě to. Možná že známe, možná že neznáme. Žádný doklady u sebe neměl. Ani peněženku nebo mobil, což by mohlo nasvědčovat tomu, že šlo o loupežný přepadení. Ale v náprsní kapsičce jeho košile jsme našli vizitku. Může bejt jeho, ale taky nemusí. Někdo mu ji moh dát.“

„Třeba je vrahova, ne?“ nadhodil exkomisař. „To byste měli kliku jako hrom.“

Ale Ríša Tesárek se na něj podíval skoro útrpně: „Pokud by mu dal vrah během večera svou vizitku, a teprve pak ho napadnul, tak by asi neodešel od těla, dokud by ji zase nenašel a nevzal si ji zpátky, nemyslíte?“

Exkomisař se zastyděl. Kuře učí slepici. Nebo spíš starého kohouta, kterého už dávno vykázali ze dvorku. A on musí být rád, že ho kuře občas pustí aspoň na smetiště, aby si mohl mezi odpadky lidské společnosti trochu zahrabat…

„Jestli zpanikařil a nemohl ji najít, tak to třeba vzdal,“ pokusil se zachovat si tvář. „Co my víme, co všechno se tu odehrálo. Někdo ho tu moh při prohledávání kapes toho mrtvýho vyrušit. Třeba nějakej jinej pejskař. Tak například já chodím svý psy naposledy venčit až kolem jedenáctý večer.“

„Vyloučit se to samozřejmě nedá.“

„Takže co vám prozradila ta vizitka?“

„Že se její majitel jmenoval – nebo jmenuje, ať je po vašem – Ludvík Hovorka. A že pracoval, nebo pracuje jako redaktor v nakladatelství Hobby… A kvůli tomu jsem vám taky volal. Knížky, to je přece váš svět!“

„Knížky a ryby. A taky houby. Ale to se v tomhle případě rýmuje – stejně jako reklamní slogan toho nakladatelství, kterej zní Hobby naší doby. Protože já náhodou tohle vydavatelství docela dobře znám. Jak už sám jeho název napovídá, vydávaj tam zájmový časopisy a publikace. Například Houby, Ryby, Chaty a chalupy, nebo časopis Koně a psi… Některý z nich si dokonce čas od času kupuju. “

„Tak vidíte, že byste nám moh pomoct. Ať už ta vizitka patřila oběti, nebo vrahovi, je tady nějaká souvislost. Samozřejmě že my tam taky zajdeme. A pokud tam nějakej Hovorka dělá, tak si ho podáme. Já bych se ovšem vsadil, že tady už je na místě minulej čas a že pan Hovorka je naše oběť. Ale znáte lidi, jak policii lžou. Co kdybyste tam zašel napřed vy a zkusil zjistit, co a jak? Třeba jako autor, kterej jim chce nabídnout nějakej svůj rukopis. Vždyť vy přece taky trochu píšete, ne? A pokud náhodou zjistíte, že tam ten Hovorka pořád ještě pracuje, živej a zdravej, tak nám ho nevyplašte a dejte nám hned vědět!“

Exkomisař se zadíval na Ríšu Tesárka tak trochu podezíravě.

„Ale Ríšo,“ řekl, „to si přece můžete ani ne za půl hodiny ověřit po telefonu sami. V redakcích se dělá většinou od devíti hodin. A na tý vizitce je určitě i jejich telefonní číslo. Když tam zavoláte, tak vám hned řeknou, jestli je ten Hovorka v práci, nebo jestli zatím z neznámejch důvodů nedorazil…“

Jenže Ríša Tesárek dělal, že to podezření v jeho očích nevidí.

„A co když je ten telefon přímej, rovnou na jeho stůl a on to zvedne osobně? Co mu asi tak máme říct? Tady policie, nikam laskavě neodcházejte, my si pro vás za chvíli přijdem!? Ten by na nás určitě tak čekal! Ne, ne, šéfe. Tohle by vážně chtělo vaši misi. Ale jestli nám nechcete pomoct, tak se holt nedá nic dělat.“

Oslovením „šéfe“ ovšem exkomisaře dostal. Karel Houdek byl poslední dobou až nezdravě sentimentální, a uznání druhých, i když jen formální, mu dělalo dobře, mnohem víc než dřív. Někdy se dokonce přistihl, že o něj žebrá jako pes o pohlazení.

„Tak dobře, Ríšo,“ řekl téměř dojatě. „Jdu na to. Konec-konců, mám to z domova kousek.“

2

Nakladatelství Hobby sídlilo v Dejvicích v Muchově ulici, v zadním traktu budovy, v jejíž přední části se usídlila restaurace U němého ptáka. Nositelé ptačích příjmení tu dokonce měli dvacetiprocentní slevu, museli ovšem při placení něco zazpívat. Když si tu informaci exkomisař na jedné z vývěsních tabulí popsaných křídou přečetl, na chvíli zauvažoval, jestli by se mu nevyplatilo přejmenovat se. Třeba na Drozda, Vrabce, Slavíka či Racka. I když léto a větší část jara i podzimu trávil na chalupě v Podještědí, přece jen se na těch pár zimních měsíců vracel do Prahy, kde měl na Letné trvalé bydliště. A z Letné do Dejvic je to tramvají pět minut a pěšky slabá půlhodinka. Přesně taková procházka, jakou mu lékařka, když mu oznamovala, že portfolio jeho chorob nově rozšířila i cukrovka, doporučila. Že by sem chodil na obědy? Třeba i s oběma pejsky a spojil tak příjemné s užitečným?

Ale pak se vzpamatoval a řekl si, že už je příliš starý na to, aby měnil svou identitu, a navíc se ztrapňoval svým falešným zpěvem. Navíc mu skoro současně došlo, že se nejspíš jedná jen o šikovný marketingový trik: Češi nejsou Slováci, kteří zpívají rádi a všude, takže většina hostů si asi nechá slevu ujít…

A tak přestal koketovat se změnou jména, vešel do zelených vrat a octl se v průjezdu, který vedl na dvůr. Jenže druhá vrata, ta z průjezdu do dvora, byla nečekaně zamčená. Musel těsně před nimi zahnout doleva, vyšlápnout pár schodů, a pak zase po jiných schodech sejít ke dveřím, kterými se teprve dostal na nevelký dlážděný dvůr. Cestou minul prosklenou vrátnici, kde si zapsali jeho jméno. Ale protože vrátná po něm žádný průkaz totožnosti nechtěla, dal si ptačí pseudonym alespoň tady – představil se jménem Jaroslava Čejky, toho, co dělá tu slepici. Kromě vrátné na něj znuděně zíralo také skleněné oko televizní kamery, ze kterého měl podobný pocit jako z některých obrazů na hradech a zámcích: měl pocit, že ho sleduje až ke dveřím, kterými se konečně dostal na dvůr. A bůhví, kolik dalších očí ho sledovalo z oken obou domovních traktů, když přes něj kráčel ke dveřím s velkým nápisem HOBBY a menší cedulkou, na které bylo napsáno ZVOŇTE! a namalovaná šipka ke dveřní zárubni. Na té bylo na dvacet malých rámečků s vyměnitelnými jmenovkami a miniaturními fotografiemi. Někdo chytrý tu možná pamatoval i na ty návštěvníky, kterým vypadlo z hlavy jméno člověka, s nímž posledně jednali, ale jehož tvář si pamatovali. Anebo tu prostě chtěli být originální. U každého jména a snímku bylo tlačítko. Jméno Hovorka bylo deváté v pořadí. A tvář na malém snímku vedle jména zcela nepochybně patřila mrtvému z vinohradského parčíku. Když ji Karel Houdek viděl v originále, tak byla sice oteklá a zakrvácená, ale mýlka nebyla možná. Prošedivělý knírek, svěšené koutky úst, podbradek a dlouhé vlasy padající muži přes čelo až do očí se daly jen těžko splést. Ty vlasy měl sice, když ležel na trávníku v parku vedle hotelu Dubenka, odhrnuté z čela, rozcuchané a slepené krví, ale byl to on.

Exkomisař neměl číslo devět v lásce. Snad to mělo co dělat s pověrou, že devátá vlna bývá osudná. Ale vybírat si zatím nemohl, zkusit to prostě musel, a tak stiskl zvonek. Nic, ticho. Mrtvý pan Hovorka nereagoval. Zmáčkl tedy zvonek znovu, ale jiný. Teď už byla volba na něm – vybral si ten první v pořadí. Stálo na něm CHYTILOVÁ. V reproduktoru to zapraskalo, a pak se z něj ozval měkký ženský hlas: „Nakladatelství Hobby.“

„Dobrý den,“ pozdravil neviditelnou představitelku nakladatelského domu. V dětství ho učili, že se zdvořilostí nejdál dojde. Pravda, u darebáků, které většinu svého života stíhal, to moc neplatilo, ale u slušných lidí ano. A exkomisař zatím neměl nejmenší důvod myslet si, že by paní Chytilová mohla patřit mezi darebáky, takže pokračoval, jako když medu ukrajuje: „Moje jméno je Houdek. Zvonil jsem na zvonek pana Hovorky, ale nikdo se mi tam neozývá, takže jsem si dovolil…“

„Pan Hovorka tu zatím není. Můžu mu něco vyřídit?“

„No, radši bych šel na chvíli nahoru? Třeba byste mi mohla pomoct vy…“

„A řeknete mi aspoň, o co se vám jedná?“

„Přece o pana Hovorku. Ale takhle přes mikrofon bych o tom nerad mluvil.“

Na chvíli se rozhostilo ticho. A pak, skoro jako ozvěna toho ticha, se ozvalo pouhé šeptnutí: „Ach tak. Tak pojďte dál. Až zazvoním, zatlačte na dveře!“

Ozval se bzučák, dveře pod tlakem jeho ruky povolily a Houdek se octl na schodech. Nad nimi na něho čekaly další dveře – tentokrát bez kliky i beze zvonku. Nezbylo mu, než zaklepat a pokorně čekat. Když mu konečně otevřela žena středních let, ovšem s figurou, jakou by jí mohla závidět leckterá třicítka, neudržel se a řekl jí: „Teda k vám se dostat, to je pomalu těžší, než dostat se do Pentagonu.“

„Vy jste tam už někdy byl?“ zeptala se ho a ustoupila mu z cesty, což si exkomisař vyložil jako neformální pozvání ke vstupu.

„Jasně. A mockrát.“

„Že byste byl dvojitý agent, který nám nese své paměti?“

„Jak jste to tak rychle uhodla?“

„Inu, když jste v Pentagonu jako doma… A vypadáte tak tajemně… skoro jako hrad v Karpatech. Nemluvě o tom, že se sháníte po doktoru Hovorkovi. A ten přece píše knihy se špionážní tematikou. Takže jsem usoudila, že jste tak trochu kolegové. Akorát že on je spíš teoretik, kdežto vy budete zřejmě praktik…“

Nevypadalo to, že by žena tomu, co říká, sama věřila, spíš to vypadalo, že má poměrně vzácný smysl pro humor, což exkomisaře sice potěšilo, ale přesto považoval za svou povinnost vyvést ji z možného omylu.

„Vaše dedukce nemají v zásadě chybu, až na to, že vedou k mylným závěrům,“ řekl. „Ale to je moje vina. Poskytl jsem vám chybné vstupní informace. V Pentagonu jsem nikdy nebyl. Žertoval jsem.“

„Já taky,“ řekla žena, a protože mezitím vešli do její kanceláře, ukázala mu na volnou židli pro návštěvy. Sama se usadila do té za psacím stolem. „Takže co vás k nám přivádí doopravdy?“

„Víte, já opravdu trochu píšu, ale hlavně poezii,“ odpověděl jí exkomisař, který se rozhodl, že bude lhát co nejméně.

„My ovšem poezii nevydáváme.“

„To dneska skoro nikdo. Tedy pokud si autor nezaplatí papír a tiskárnu. Ale kvůli tomu tady taky nejsem…“

Žena se pobaveně opřela do opěradla své židle a přehodila nohu přes nohu. Minisukně jí přitom vyjela až do půli stehen. Karel Houdek musel v duchu konstatovat, že si to může dovolit – i když už není nejmladší. Nadváha ani celulitida na ní zatím nezapracovaly. A přitom měla všude všechno, co má hezká ženská mít.

„Tak co kdybyste mi zkusil říct, proč tu doopravdy jste?“

exkomisař se zamyslel, a pak vsadil všechno na jednu kartu: na svou intuici, která mu napovídala, že bude lepší, když nebude dlouho chodit kolem horké kaše. A to nejen pro něj, ale i pro ni. Možná že hlavně pro ní.

„Já jsem tu kvůli panu Hovorkovi.“

„To jste už říkal, a já vám zase řekla, že tady ještě není.“

Zdálo se mu to jenom, nebo se za zdánlivě pohodovým až rozmarným tónem její řeči skrývalo pracně tajené napětí? Exkomisař byl v tomhle směru na pochybách, ale na druhou stranu tady nebylo nic, co by mu bránilo, aby to rychle zjistil.

„On tu dost dobře ani být nemůže,“ řekl. „Mrtví obvykle do práce nechodí.“

„Cože?“ žena rázem vypadla ze své role spisovně mluvící nakladatelské pracovnice. „To je zas nějakej vtip? Hodně špatnej, řekla bych…“

„Bohužel, žádnej vtip, ale tvrdá realita. Jeho tělo se našlo dneska ráno v parčíku u hotelu Dubenka.“

Žena se kousla do spodního rtu – a pořádně.

exkomisař by se byl vůbec nedivil, kdyby jí z něho vytryskla krev.

„Nějak vás to vzalo,“ konstatoval úmyslně dost neomaleně.

„A vás by to nevzalo?“ namítla přiškrceným hlasem.

„Mě ne. Já ho neznal. A tím pádem jsem k němu ani nemoh mít nějakej hlubší vztah.“

„Cože?“

„Říkám, že jsem k němu, zřejmě na rozdíl od vás, nemohl mít žádný hlubší vztah.“

Žena zbělela jako po bublinkách aktivního kyslíku – ať už tím tvůrci reklam na prací prášky myslí cokoli. Sice se ještě zmohla na otázku: „Co si to vůbec dovolujete?“, ale pak se mu před očima začala hroutit. Tvář ukryla do dlaní a hlavu sklonila skoro až na stůl. Ramena se jí otřásala, smíchem to však rozhodně nebylo.

Její pracně potlačované vzlyky by dostaly i většího tvrďáka, než byl exkomisař Houdek.

Vstal ze židle, přistoupil k ní a položil jí chlácholivě ruku na rameno: „On o tom ovšem nevěděl, co? Ale možná že o to je to pro vás horší…“

3

Magdaléna Chytilová, jak se tajemnice nakladatelství a vydavatelství Hobby jmenovala celým jménem, se vzpamatovala teprve tehdy, když do ní Houdek nalil dvě becherovky v hostinci U němého ptáka, kam ji pozval. Nechala se tam od něj odevzdaně odvést, skoro jako odsouzenec na popravu. Ale to se jen tak říká, někteří odsouzenci se výkonu trestu smrti – v dobách, kdy se ještě vynášel a prováděl – setsakramentsky vzpírali. exkomisař začínal sloužit u policie v dobách, kdy se ještě jmenovala Veřejná bezpečnost a kdy jeden z jeho předchůdců dopadl a usvědčil několikanásobného vraha Hojera. A ten se bránil oprátce až do poslední chvíle. Dokonce i s katem se pokoušel prát. Samozřejmě že marně.

„Já se vám omlouvám,“ řekl Karel Houdek ženě, „ale věřte mi, že ten šok byl pro vás menší utrpení, než kdybych vás trápil bůhví jak dlouho, a vy byste se celou tu dobu musela přetvařovat… Proč jste vlastně svůj vztah k panu Hovorkovi tak úzkostlivě tajila? To jenom přede mnou a před ním, anebo přede všemi?“

Magdaléna Chytilová se truchlivě vysmrkala do papírového kapesníčku.

„Víte, já jsem svobodná. Ale ne stará panna, abyste si nemyslel. Pár partnerů jsem v životě měla, jenže byli všichni od Drážďan, ne od Berouna, jak říkávala moje babička. Většinou byli ženatí. A tak jsem prostě zůstala na ocet. Už jsem si celkem zvykla, že žiju sama, dokonce když si někdy představím, že bych si měla zvykat na nějakýho úplně cizího člověka, na jeho zvyky a zlozvyky…“ Podívala se na Houdka, jako kdyby se chtěla přesvědčit, jestli na něj nemluví čínsky. „Rozumíte mi aspoň trochu?“

„Rozumím vám víc, než byste si myslela. Já jsem byl taky dost dlouho starej mládenec. Ženil jsem se až po padesátce. A v takovým pokročilým věku začíná bejt svobodnej člověk tak nějak podezřelej, že?“

Popotáhla a pak řekla zasněně: „Já samozřejmě nevím, jak se v takové situaci cejtěj muži. Někdy bych skoro řekla, že jako ryby ve vodě… Ludvík… tedy chci říct pan Hovorka… vypadal vždycky, jako že je v pohodě. Dokonce čím dál tím víc. Ale on byl rozvedenej. Dokonce prej dvakrát. A to je pak o něčem jiným… Ale já už si připadám skoro jako méněcenná. Vlastně nepřipadám, jsem: já totiž nemůžu mít děti, víte?“

Exkomisař pocítil k slečně Chytilové nával soucitu. Míval takové návaly poslední dobou čím dál častěji a k nejrůznějším lidem. Někdy se sám sebe ptal, jestli to nejsou příznaky nějakého opožděného mužského přechodu.

„To neříkejte! Já bych naopak řekl, že máte mnohem větší cenu než nějaká taková, která rodí děti jako na běžícím pásu, ale jenom kvůli rodinnejm přídavkům a sociálním dávkám. A že takovejch u nás je!“

„To je od vás hezký, že to říkáte. Jenže člověku je těžko, když je sám. A teď si budu připadat dvojnásob sama. Ludvík byl hovornej, s každým ztratil slovo, i se mnou. Dokonce se se mnou bavil dost často. Jemu moh člověk říct všechno. Skoro jako vám…“

Zarazila se a vzápětí se na exkomisaře podívala trochu udiveně, jako by ji samotnou překvapilo, co mu právě řekla.

„Tak si to tak neberte. Život jsou věčný ztráty a nálezy. Pana Hovorku jste ztratila, ale on se najde někdo jinej, uvidíte. Já vím, že už nejste nejmladší, ale pořád jste ještě přitažlivá – a mně to můžete věřit!“

Tohle ujištění zafungovalo ještě líp než becherovka. Taková verbální injekce na povzbuzení ženského sebevědomí dokáže někdy divy. Však proto ji také exkomisař slečně Chytilové aplikoval.

„Myslíte?“ zeptala se a v jejím hlase nesměle zvedala hlavu nová naděje.

„Samozřejmě. Kdybych nebyl ženatej, tak u vás možná zkusím štěstí sám.“

Karel Houdek přeháněl jen docela málo. Tahle čtyřicítka se mu opravdu svým způsobem líbila. Problém však nebyl ani tak v tom, že byl ženatý, jako v tom, že jeho žena byla o více než dvacet let mladší než on. A od té doby, co si ji vzal, nebo spíš ona jeho, měl vůči ženám starším než ona zábrany.

Nepatrně se usmála: „To jste teda charakter. Dneska už podobnejma zábranama trpí jen málokdo.“

Exkomisař usoudil, že je na čase vrátit se k tomu, proč vlastně přišel.

„Pořád jste mi ještě neřekla, proč jste svůj zájem o pana Hovorku tak úzkostlivě tajila. Byl přece volnej, vy taky, tak v čem byl problém?“

Slečna Chytilová se rozhlédla na všechny strany, aby se ujistila, že ji neposlouchá někdo nepovolaný. Ale v hostinci U němého ptáka bylo takhle brzy dopoledne ještě pusto a prázdno a číšníci se znuděně opírali o výčepní pult, daleko z doslechu.

„Protože jsem věděla, že nemám šanci.“

„Tomu nerozumím. Vy a nemít u chlapa šanci?“

„Možná tak do postele. Ludvík byl vždycky samá ženská. Ale to by mi nestačilo. Ne že bych byla taková netýkavka, to vůbec ne. Ale v jeho případě to bylo něco jinýho…“

Exkomisař už zase zapomínal, proč tu je. Slečna Chytilová ho zajímala čím dál víc. Ona ho ženská polovina lidstva vždycky zajímala víc než ta mužská. Ženská psychika ho přitahovala jako černá Afrika bílé cestovatele v předminulém století. Ale s takovým nedostatkem sebevědomí se u ženy srovnatelných kvalit ještě nesetkal.

„Dobře,“ řekl, „chápu, že jste chtěla víc. Ale proč jste si byla tak jistá, že o vás nemůže mít hlubší zájem?“

Žena zvedla oči a podívala se do těch jeho. V tu chvíli si exkomisař znovu uvědomil, proč při popravách zastřelením vázali odsouzencům oči šátkem. Ne proto, aby neviděli namířené hlavně pušek, koneckonců, představivost je často horší než skutečnost. To proto, aby se členové popravčí čety nemuseli dívat do odsouzencových očí.

„Protože ten hlubší zájem měl o někoho jinýho.“

Karel Houdek se cítil mizerně. Tak mizerně, jako už dlouho ne. Ale nezbývalo mu, než tu vivisekci, tu pitvu zaživa, dotáhnout do konce.

„A o koho?“

„O svou šéfku. O inženýrku Stehlíkovou.“

A tak se nakonec exkomisař dozvěděl celou pravdu – i když postupně, kousek po kousku, jako kdyby preparoval z ještě živé tkáně cukající se nerv. Doktor Hovorka o slečnu Chytilovou v minulosti jistý zájem jevil, ale jen do doby, než do redakce měsíčníku Koně a psi nastoupila nová, mladá šéfredaktorka.

Inženýrce Stehlíkové, absolventce České zemědělské univerzity v Praze-Suchdole, bylo něco málo přes třicet a žila až někde u Semil, kde se svým manželem provozovala rekreační ranč a westernový saloon.

„To jsou mi věci,“ konstatoval exkomisař. „A že ta paní Stehlíková nedělá spíš v časopise Country & western – ten přece taky vydáváte.“

„Ona by možná radši, ale tam nebylo volné místo. A pan doktor Hönig potřeboval řešit situaci v Koních a psech. A navíc manžel inženýrky Stehlíkové dělá už léta výcvik psů. Tak to tak nějak vyšlo. A Ludvíka, tedy doktora Hovorku, kterej dřív pracoval v Houbaři a ještě předtím v Rybáři, přeložil pan doktor Hönig už před časem do Kopsů, jak my zkráceně říkáme. Nejdřív, aby se pokusil změnit jejich koncepci. Ale to se mu moc nedařilo, ona byla bývalá šéfredaktorka dost neústupná. A tak se pan doktor se starou šéfredaktorkou rozloučil a angažoval inženýrku Stehlíkovou. Po doktoru Hovorkovi pak chtěl, aby jí pomoh s vybudováním nový redakce. Ta stará šla nakonec celá do kytek…“

„Snad nechcete říct, že vymřela?“

„Ne, to jistě ne,“ na rtech slečny Chytilové se objevil nechtěný úsměv. „Ale když doktor Hönig bývalé šéfredaktorce neobnovil smlouvu – ona už byla v důchodu, takže dělala jen na termínovanej pracovní poměr – tak šel zbytek redakce s ní. Taková solidarita, víte?“

„A doktor Hönig je vlastně kdo?“

„Náš chlebodárce.“ Slečna Chytilová to vyslovila s nepřehlédnutelnou ironií. „Až na to, že na chleba vyděláváme spíš my jemu. Nakladatelství a vydavatelství Hobby je sice akciovka, ale jedinejma akcionářema jsou on, jeho žena a dcery. A vlastně je to i náš ředitel. Jiného nemáme.“

„Aha,“ řekl exkomisař. A nemyslel tím bulvární deník stejného jména, i když mu bylo jasné, že zrovna ten si na případu jistě smlsne, pokud se o něm včas dozví. A že se dozví, o tom nepochyboval ani chvíli. Bulvární listy mají své informátory všude, tedy i u policie. Jsou sice nezávislé na politických stranách, ale o to závislejší na penězích vydělaných špehováním lidí a praním jejich špinavého prádla na veřejnosti. Divná svoboda slova. Takhle si ji exkomisař nikdy nepředstavoval.

„Myslíte, že bych si teď mohl promluvit taky s šéfredaktorkou Koní a psů a doktorem Hönigem?“

„To sotva. Inženýrka Stehlíková je sice od včerejška v Praze – obvykle jezdívá ve středu a zůstává do čtvrtka, i když tentokrát přijela už v úterý, tedy včera – do redakce ovšem chodívá až tak mezi desátou a jedenáctou. A kolem třetí bude nejspíš končit, protože odjíždí domů, do Semil. Takže nejlíp byste ji zastihl kolem oběda. A doktor Hönig? Ten sem chodívá zřídka kdy. On má ještě jednu kancelář, víte? Na Smíchově. Nebo je to možná už Malá Strana, to nevím přesně. Někde na rozhraní, u Újezda. Mohla bych vám dát adresu, nebo i telefon, ale… ale vy jste mi vlastně pořád ještě neřekl, o co vám jde?! Proč mě vůbec takhle zpovídáte!? A co vlastně chcete panu doktorovi?? Vy jste od policie???“

S každým vysloveným otazníkem nabírala tak trochu jeho grafickou podobu. Teď už vypadala jako podrážděná užovka vztyčená k obraně. Nebo k útoku? Navzdory tomu, že si o svém zaměstnavateli nedělala zbytečné iluze, její na chvíli pozapomenutá loajalita v ní pomalu nabývala vrchu.

„Od policie nejsem,“ řekl exkomisař koženě. Tohle téma bylo pro něj ještě pořád příliš citlivé. „Bejval jsem, ale teď už ne. Jsem ve výslužbě, tedy v důchodu, a občas pracuju jako soukromej vyšetřovatel. Na tomhle případu však s policií spolupracuju. Provádím některá předběžná šetření. Nakonec vás ovšem stejně nemine oficiální výpověď. Jako všechny, kdo měli se zavražděným něco společnýho.“

„Se zavražděným?“ vydechla slečna Chytilová.

„Ano, to jsem vám ještě neřekl? Doktor Hovorka zemřel násilnou smrtí. Ale tahle informace je určená jen pro vaše uši. Ne abyste se o tom někomu zmiňovala, rozumíte? Dokud vás nezprostím mlčenlivosti, tak tu nikdo nebyl, nikdo vám nic neříkal, o smrti doktora Hovorky nemáte ani tušení!“

„Ale proč? Proč mám ještě ke všemu lhát?“

„Abyste náhodou nevyplašila vraha,“ řekl a přidal lehce podezíravou otázku: „Chcete přece, aby ho policie dopadla a usvědčila, nebo ne?“ Ne že by si opravdu myslel, že by zdrcená tajemnice mohla mít s vraždou něco společného, ale na začátku vyšetřování je prostě podezřelý každý, kdo oběť znal.

„Vraha? Chcete říct, že to může být někdo, koho znám?“

Vypadalo to, že se slečna Chytilová znovu sesype.

„Pane vrchní,“ zavolal exkomisař hlasem, který by možná probudil i mrtvého ptáka a přinutil ho zpívat, „ještě jednu becherovku prosím!“

4

Dům na rozhraní Smíchova a Malé Strany, kde sedělo vedení Pražské investiční a servisní společnosti, která, jak si exkomisař ověřil nahlédnutím do obchodního rejstříku v internetové kavárně Globus, vlastnila kromě dalších firem i nakladatelství Hobby, vypadal na první pohled jako nějaký dům hrůzy z amerického filmového hororu.

Možná že právě proto ho majitelé neopravují, blesklo exkomisaři hlavou, třeba jim daleko víc vynáší, když ho pronajímají hollywoodským filmařům.

Zvonky vedle vstupních dveří do domu držely na místě jen silou vůle a z opadané omítky, na které bylo dosud patrné, kam až sahala voda při povodni před pár lety, vyčnívaly dráty s poškozenou barevnou izolací. Některé z nich byly dokonce přerušené, takže exkomisaře dost překvapilo, že na jeho zazvonění na zvonek s cedulkou PISS vůbec někdo zareagoval. Spíš čekal, že se mu z některého okna vyčurá na hlavu nějaké nemyté děcko. Dokonce po zazvonění pro jistotu odstoupil pár kroků od dveří.

„Prosím,“ ozval se ženský hlas a on musel honem zpátky k mluvítku.

„Moje jméno je Houdek. Jdu za doktorem Hönigem.“

„Ten tu ještě není. Máte domluvenou schůzku?“

„To zrovna ne. Ale jde o naléhavou záležitost, takže si na něj počkám. Záleží jenom na vás, jestli na něj budu čekat tady na chodníku, nebo u vás v kanceláři.“

Chvíli bylo ticho. Ale neviditelné ženě se zřejmě nelíbila představa, že by třeba nějaký obchodní partner měl čekat na ulici, kde mezi chodci výrazně převažovali spoluobčané tmavší pleti. A nebyli to žádní Afroameričané.

„Dobře. Tak pojďte nahoru. Do třetího patra.“

Exkomisař doufal, že v té výzvě došlo k drobnému přeřeknutí, že v domě bude výtah, i když třeba starý a pomalý, ale to se šeredně spletl. Žádný výtah se nekonal a on musel vystoupat po špinavém schodišti kolem oprýskaných dveří – většinou bez vizitek – až nahoru. Ve druhém poschodí už lapal po dechu.

Interiér domu byl stejně otřesný jako jeho exteriér, ale ve třetím patře se dočkal dalšího překvapení. Za dveřmi, které byly v tak bídném stavu, že by sotva zlákaly nějakého bytového zloděje, se nacházely vysloveně příjemné kanceláře, z nichž jedna připomínala svým zařízením to, čemu se kdysi říkávalo pánský pokoj. Byl tu psací stůl, sekretář a bytelná kožená sedací souprava.

Žena, která ho sem uvedla, mu nabídla jedno z křesel a kávu.

„Dáte si turka, preso, kapučíno nebo instantní?“ zeptala se.

„Podle toho, jak dlouho budu muset čekat.“

Podívala na hodinky a řekla: „Pan doktor by tu měl být každou chvíli. Pokud nemá nějaké jednání mimo, tak chodívá touhle dobou. Ale to mi obvykle řekne předem. A včera mi neříkal, že by dneska něco měl…“

„Fajn. Takže nehrozí, že by mě z toho čekání začal zmáhat spánek. V tom případě mi bude stačit kapučíno.“

Když žena odkráčela, aby splnila jeho přání, podíval se na mobil. Hodinky už dávno nenosil. Displej ukazoval 10:45 a exkomisař si povzdechl. To on musel chodívat do své bývalé kanceláře v Bartolomějské ulici na osmou hodinu. Evidentně si vybral špatnou profesi. I když, popravdě řečeno, dal by nevím co za to, kdyby tam mohl ještě pořád docházet. Třeba i na sedmou! Anebo na noční…“

Žena přinesla nápoj připravený nepochybně ze sáčku a vrátila se ke své práci do sousedního předpokoje. Dveře ovšem nechala otevřené, aby měla přehled, co tam dělá, takže bez problému vyslechl rozhovor, který se odehrál v předsíni o nějakých deset minut později.

Ze všeho nejdřív bylo slyšet zarachocení klíče v zámku, pak ženiny chvatné kroky – to jak vstala ze židle a spěchala do předsíně – a nakonec její tlumený a nejistý hlas: „Dobrý den, pane doktore. Čeká tu na vás nějaký pan Houdek. Řekla jsem mu, že tu nejste, ale nedal se odbýt. Že prý jde o neodkladnou záležitost…“

„Houdek? Nikoho takovýho neznám… Nabídla jste mu něco?“

„Kávu.“

„Dobře. Tak mi taky jednu udělejte.“

„On ale pije kapučíno.“

„Tak mně udělejte turka. Ale co nejsilnějšího, aby mě postavil na nohy.“

Exkomisaře nejprve napadlo, že doktora Höniga trápí kocovina po nějakém včerejším flámu, ale když ho vzápětí uviděl s klíčky od auta v ruce, svou domněnku zavrhl. Doktor Hönig v žádném případě nevypadal na to, že by si sedl za volant s alkoholem v krvi – dokonce ani se zbytkovým ne. Jeho hlas zněl sebejistě, stisk ruky měl pevný, ale ne silácký, dlaň suchou a pohled upřený. Žádné známky opilosti či kocoviny na něm patrné nebyly. Vypadal možná trochu unaveně, ale to bylo tak všechno.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se, když se navzájem představili, jako by to byl docela obyčejný úředník za přepážkou nějaké banky, a ne majitel několika firem.

„Můžete mi poskytnout pár informací.“

„Informací o čem?“

„O vašem zaměstnanci doktoru Hovorkovi.“

„A z jakého titulu po mně ty informace chcete?“

„Z titulu soukromého vyšetřovatele spolupracujícího s kriminální policií. Konkrétně s oddělením vražd.“

Exkomisař sáhl do své náprsní tašky a podal mu jednu ze svých vizitek, které si dal před časem udělat. Člověk bez vizitky dnes jako by ani nebyl.

Doktor Hönig ji vzal do ruky poněkud štítivě, skoro jako by se bál, že může být něčím kontaminovaná. Chvíli ji držel za růžek mezi palcem a ukazováčkem, a pak ji upustil na stůl. Zamyslel se. Mlčení v místnosti narůstalo jako kynuté těsto přikryté utěrkou. Pak vyndal z krabice na svém psacím stole doutník, uřízl mu špičku a zapálil si. A pak řízl i do toho nakynutého mlčení: „Říkal jste s oddělením vražd?“

„Přesně tak.“

„Chcete říct, že někoho zabili? A doktor Hovorka je snad podezřelý?“

„To ani ne.“

„Tak proč o něm sháníte informace?“

„Protože on je ten zavražděný.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

PŘED ZRCADLEM

1

2

3

4

5

6

7

8

9

ZA ZRCADLEM

V OBRAZE