Vlastimil Vondruška

TAJEMSTVÍ ABATYŠE Z ASSISI

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2010

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2010

ISBN 978-80-243-5421-7

Mé ženě Aleně

I. KAPITOLA

Když léta Páně 1186 zemřel sedmiletý jeruzalémský král Balduin V. a dědička trůnu Sibyla přenechala vládu svému manželovi Guymu Lusignanovi, stalo se to, co se stát nikdy nemělo. Nový jeruzalémský král vyhnal regenta Raimonda z Tripolisu do jeho hrabství na severu a všechny mírové dohody, které jeho předchůdce uzavřel s muslimy, prohlásil za neplatné. Guy Lusignan byl na rozdíl od Raimonda z Tripolisu stoupencem války. Nešlo mu o víru, byl dobrodruh. Chtěl válčit, toužil po kořisti. Léta relativního klidu vzala za své.

Guyho Lusignana podporovaly desítky rytířů, kteří přišli do Svaté země za stejným cílem – zbohatnout. Snad nejbezohlednější ze všech byl antiochijský hrabě Renaud de Châtillon. Byl to už starší muž, který žil jen tím, aby zabíjel a loupil. Na Rudém moři dokonce vlastnil flotilu pirátských lodí. Ale ani to mu nestačilo. Ve jménu křesťanské víry zaútočil na ostrov Kypr, který patřil byzantskému císaři. Zmasakroval bezbranné obyvatele a bylo mu jedno, že také vyznávají Krista, i když po způsobu východní církve. Choval se tak krutě, že se o jeho činech raději v celém křesťanském světě mlčelo. Nikdo neměl z obsazení jeruzalémského trůnu Guym Lusignanem větší radost než právě Renaud. Ještě týž den obnovil útoky na muslimské karavany v Zajordánsku. Písek podél kupeckých cest se znovu začal barvit rudou krví vyznavačů Alláha. Nová válka byla nevyhnutelná.

Právě v té době sultán Saladin sjednotil muslimský svět. Přesto na provokace křesťanů reagoval zpočátku umírněně.

Požádal jeruzalémského krále o omluvu a vrácení zajatců i uloupeného zboží. Jenže Guyho Lusignana ani nenapadlo, aby Renauda de Châtillon pohnal k odpovědnosti. Věřil, že válku vyhraje. A hned se na ni také začal připravovat. Na jaře roku 1187 se mu podařilo shromáždit vojsko, jakým dosud nedisponoval žádný jeruzalémský král. Pod jeho zástavu se dostavil i vypuzený Raimond z Tripolisu, neboť chápal, stejně jako většina umírněných rytířů, že jde o bytí a nebytí křesťanů ve Svaté zemi. Nesouhlasili sice s Guym, ale to ještě neznamenalo, že by nečinně přihlíželi útokům muslimů. Byli přece křesťanští rytíři.

Po Velikonocích vytáhli společně z Jeruzaléma. U Genezaretského jezera na ně čekaly Saladinovy oddíly. Záhy se k nim přiblížili na vzdálenost jediného denního pochodu. Jenže vzdálenost mezi armádami byla ve skutečnosti téměř nepřekonatelná. Cesta k jezeru vedla pustou a zcela vyprahlou kopcovitou krajinou. Další postup bez dostatečných zásob, v prachu a po rozžhavených kamenech se sluncem nad hlavou by muže, ale hlavně jejich koně příliš vyčerpal. Přejít vrchovinu přímo do náruče nepřítele bylo stejné, jako jít na porážku. To věděl jeruzalémský král stejně dobře jako Saladin. Proto křesťané další pochod zastavili.

Postavili tábor poblíž nevelké řeky a začalo to, co bývalo v takových situacích obvyklé. Rytíři se svými družinami se rozjeli po okolí, aby loupili. Nudu zaháněli také tím, že se občas střetli s výzvědnými oddíly muslimů. Podobných šarvátek měly obě strany za sebou desítky. Končívaly obvykle smírem a vojska se po několika týdnech marného čekání na rozhodující střetnutí vracívala domů.

I když neměl Saladin početní převahu, nechtěl tentokrát přistoupit na rychlý smír. Urážek a násilí bylo ze strany křesťanů příliš. Jenže ani jemu se nechtělo riskovat pochod přes vyprahlou vrchovinu. Proto si našel bližší a jistější cíl. Zaútočil na město Tiberiada, které leželo u Genezaretského jezera na jeho straně kopců. Obraně města velela shodou okolností manželka Raimonda z Tripolisu. Ani to však jejího manžela nepřimělo k tomu, aby podpořil riskantní útok přes vrchovinu. Raimond naopak veřejně prohlásil, že je lepší ztratit jedno město než celé vojsko a Jeruzalém. Dobře věděl, že Saladin je v duši stejný rytíř jako on a jeho ženě se tedy nic nestane. Nanejvýš za ni bude muset zaplatit výkupné, pokud Tiberiadu neudrží. Úpěnlivě prosil jeruzalémského krále, aby se nedal vyprovokovat a zůstal. Jenže Guy Lusignan si vzal útok na Tiberiadu jako záminku, aby ve válce pokračoval. Až do večera se radil se svými nejvěrnějšími stoupenci, ale nakonec uznal, že útok by byl příliš riskantní.

Zdálo se, že rozum zvítězil. Jenže v noci navštívil Guyho Lusignana v jeho královském stanu velmistr templářského řádu. Vemlouvavě krále přesvědčoval, aby nenechal svůj meč zahálet. „Jednejte stejně jako první křižáci, když dorazili do Svaté země! Byli v horším postavení, než jsme my. Přesto zaútočili na nevěřící a zvítězili. Bůh je při nás!“ křičel se vztyčenou pravicí, v níž třímal posvátný meč svého řádu. Guyho Lusignana nakonec přesvědčil. Bylo rozhodnuto o zítřejší bitvě a tím také o osudu Jeruzaléma a Oldřicha z Chlumu.

Za svítání se křesťanským táborem rozezněly trouby svolávající vojsko do boje se Saladinem. Raimond z Tripolisu běžel za Guym Lusignanem, aby ho na poslední chvíli zastavil, ale ten ho nepřijal. Stoupenci jeruzalémského krále pobíhali mezi stany a váhající povzbuzovali, aby mysleli na kořist, která je čeká v muslimském táboře. Vypočítávali, jak velikou mají podle zvědů nad Saladinem početní převahu. Ještě dříve, než začalo slunce stoupat nad obzor, vojsko vyrazilo.

Byl horký červencový den. Planina, po které se křižáci plahočili, byla zcela holá, nikde ani náznak stínu, kam by se mohli na chvíli ukrýt. Vodu tahle vyprahlá zem nepoznala už celé měsíce. Zásoby, které si vezli v kožených měších, došly ještě před polednem. Přilbice na hlavách měli tak rozpálené, že se na ně téměř nedala položit ruka. Jenže sundat je z hlavy bylo ještě horší. V poledne zemřel první muž vyčerpáním. Přesto nikdo nezavelel k návratu. Klopýtali s hlavami svěšenými a raději nepřemýšleli, co bude dál. Ostatně takový byl jejich život, život Kristových bojovníků.

„Vydržte!“ povzbuzovali rytíři muže své družiny. „Večer budeme u Genezaretského jezera. Můžete si ho vypít celé, jestli chcete. Voda v něm je chladná, čistá, třpytí se…“ Ale za několik hodin neměli už ani oni sílu povzbuzovat ostatní. Postup armády se viditelně zpomalil. Muži klopýtali a mnoho koní padlo. Blížil se soumrak a břehy jezera stále nebylo vidět.

„Zůstaneme tady! Musíme si odpočinout,“ navrhl prosebně s jazykem přilepeným na patro velmistr templářského řádu. On a jeho templáři na tom byli snad ze všech nejhůře. A ještě hůře na tom byli jejich koně. Nakonec jeruzalémský král souhlasil. Armáda se utábořila v mělké proláklině nedaleko vesnice Hattínu. Nikdo nestavěl stany, nikdo nezačal budovat alespoň provizorní opevnění. A nikdo se také nepostavil na stráž. Všichni byli na smrt vyčerpaní. Svalili se na zem a prosili Boha, aby slunce už zašlo za obzor. V Hattínu byla jediná studna a vody v ní bylo málo. Všechnu pro sebe ukořistili muži Renauda de Châtillon.

V noci tábor obklíčili muslimové. I když byli křesťanští rytíři vyčerpaní a potřebovali se vyspat, nemohli. Museli být neustále připraveni na obranu. Saladin mohl zaútočit během noci kdykoli. Ale neudělal to. Počkal si na ráno. Křesťané trpěli. V útrobách cítili křeče, žízeň jim svírala hrdlo, jako by se dusili. Téměř nikdo necítil milost boží, která vedla zbraně k vítězství. Propadli beznaději.

„To je tvá vina!“ křičel téměř nepříčetný hněvem Raimond z Tripolisu na Renauda de Châtillon. „To tys vyprovokoval tuhle válku. Jsi lupič a ne rytíř!“

„Vytáhnout proti muslimům bylo rozhodnutí našeho krále,“ opáčil Renaud unaveně, bez své obvyklé povýšené arogance.

„A vůle boží,“ dodal bezbarvým hlasem velmistr templářů. Klečel před svým mečem, který zabodl do země, jako by to byl kříž. Ruce opíral o jeho záštitu a modlil se.

Hned jak začalo svítat, sešikovalo se několik tisíc pěších bojovníků. V noci se dohodli, že už nebudou poslouchat své rytíře. Guy Lusignan neměl sílu je zastavit. Pěší oddíly vyrazily směrem k Hattínu, aby se probily ke Genezaretskému jezeru. Všichni toužili po jediné věci. Po vodě.

Pěší bojovníci bez podpory rytířů na koních a bez velení se stali snadnou kořistí muslimů. Všechny je bez milosti pobili. Zatím Saladinova jízda zaútočila na jádro armády. První nápor se sice podařilo odrazit, jenže křesťanští rytíři byli u konce se silami. Navíc přišli o většinu pěšáků a bez jejich podpory se bitva vést nedala. Koně rytířů se plašili a nebyla naděje, že by se je podařilo sešikovat do útočné formace.

„Všichni tu zahyneme,“ naříkal postarší johanita, který měl od slunečních paprsků tak zanícené oči, že téměř neviděl.

„Já tu nechci zemřít!“ vykřikl se zoufalou beznadějí mladík, který do Svaté země přijel před několika týdny.

„Bůh nás ochrání,“ povzbuzoval je jeruzalémský král. Snažil se hovořit pevným hlasem. Pak se rozhlédl po rytířích, kteří mlčky čekali, jak rozhodne. Věděl, že ho stejně neposlechnou. Aby zachoval zdání svého královského majestátu, řekl se staženým hrdlem: „Zprošťuji vás slibu k naší koruně. Pokuste se probít z obležení každý sám, jak umíte. A jak vám to Bůh dovolí! Snažte se zachránit si život!“ Bylo to stejné, jako by prohlásil, že bitvu vzdává. Prohráli!

Raimond z Tripolisu seděl na koni obklopen svými muži trochu stranou a zamračeně Guyho Lusignana sledoval. I kdyby to jeruzalémský král nenavrhl, udělal by to stejně. Nic jiného než pokusit se o útěk totiž nezbývalo. Povzbudivě se usmál na své rytíře. S mnohými se znal od mládí. „Zemřeme jako první, urození bratři. Všem vám děkuji za věrné služby!“

Tasil meč a vyrazil směrem, kde se na návrší tyčily zelené Saladinovy zástavy. Nebyl to útok podle rytířské regule. Jeho oddíl se jen s obrovským úsilím držel pohromadě. Před nimi se leskly štíty a přilbice muslimů. Jindy si útočící rytíři dodávali odvahu křikem, ale tentokrát na to neměli sílu. Byli rádi, že se udrží v sedle. Poslední zbytky vůle si schovávali na střetnutí s nevěřícími.

Cválali, ale i nepřátelé mlčeli. K překvapení křesťanů proti nim nevylétly šípy. Pak se řady muslimů rozestoupily. Raimond z Tripolisu přitáhl koni otěže a zastavil. Pohledem hledal Saladina. Našel ho snadno. Seděl na nádherném černém koni pod baldachýnem. Jeho ostře řezanou snědou tvář lemovaly krátké vousy. Znali se dobře, často spolu zápasili a ještě častěji jednali. Vždy čestně.

Saladin se lehce usmál a gestem ruky pokynul, aby pokračovali dál. Pokud byl Saladin šťastný, uměl být velkorysý. Raimond nepatrně sklonil hlavu na znamení díků a zvedl ruku na pozdrav. Pak popohnal koně. Jakmile se svou družinou projel uličkou mezi muslimy, kruh se znovu těsně uzavřel. Spolu s muži Raimonda z Tripolisu vyklouzl z obležení i syn Renauda de Châtillon.

Hned potom začal boj. Bitva však netrvala dlouho. Z obležení se probily ještě dvě družiny. Jedné velel Balian z Ibelinu a druhé sidonský hrabě Reginald. O obou muslimové věděli, že patří do umírněného tábora Raimonda z Tripolisu. Vážili si jich jako statečných a čestných rytířů. Tihle by nikdy nevraždili bezbranné kupce či vesničany, na rozdíl od těch, kteří se krčili v údolí kolem stanu, nad nímž zplihle visela zástava jeruzalémského království.

Když Saladinovi vojáci pronikli do tábora, našli jeruzalémského krále s několika jeho věrnými ve stanu. Leželi na zemi vyčerpaní tak, že se nedokázali postavit. Do svého tábora je museli muslimové odnést v nosítkách.

Ve velikém stanu z černého hedvábí čekal Saladin. Jeho vítězství bylo velkolepé a Saladin věděl, že si právě u Hattínu nesmírně upevnil postavení v muslimském světě. Nedávno se zmocnil vlády a musel prokázat, že je tím nejlepším Alláhovým bojovníkem. Po dnešku o tom již nikdo nemohl pochybovat. Nebyl však tak hloupý, aby si myslel, že je konec. Jeho cíl byl vyšší. Toužil dobýt zpět Jeruzalém. Proto oslovil Guyho Lusignana laskavě. Po vítězné bitvě byla diplomacie lepší než prázdné naparování.

Jeruzalémskému králi nabídl pohár s křišťálovou vodou, nádherně chladnou, neboť jeho otroci ji přinesli v nádobách se sněhem. V Saladinově světě podání poháru znamenalo, že zaručuje svému hostu bezpečí. Jinými slovy říkal, že si jeruzalémský král může být jistý svým životem. Musí však začít jednat. A musí uznat úplnou porážku.

Guy Lusignan se žíznivě napil a podal pohár Renaudovi de Châtillon, který stál vedle něj. Vůbec netušil, čeho se dopouští. Jako křesťan se chtěl podělit se svým druhem.

Saladin hněvivě křikl na tlumočníka, aby křesťanům přeložil, že tuhle číši podal pouze jeruzalémskému králi. Tím oznamoval, že za život ostatních žádnou záruku nedává.

Renaud de Châtillon byl sice lupič, ale nebyl zbabělec. Celý život žil drsně a drsně také jednal. I v situacích, kdy mu šlo o krk. Pohrdavě se ušklíbl a hodně neuctivě odsekl cosi, co se tlumočník zdráhal přeložit.

Saladin však rozuměl. Stiskl rty, hněvivě přivřel obočí, pak bleskurychle tasil meč a Renaudovi uťal hlavu. Přitom vyděšeným křesťanům vyčetl, že právě tenhle muž byl hlavním viníkem války mezi ním a křesťany, protože spáchal tolik ukrutností. Proto si smrt zasloužil. A ostatní by si ji zasloužili rovněž, protože tomuhle lupiči dovolili, aby zlo páchal.

Velmistr templářů poklekl vedle mrtvého Renauda de Châtillon. Zvedl uťatou hlavu a přiložil ji k pahýlu krku. Zatlačil mrtvému oči a tělo pohladil, jako by se s ním loučil. Přitom ho však nenápadně prošacoval. Pak se zděšeně pokřižoval.

Saladin se k nim otočil zády. Měl už křesťanů plné zuby. Nařídil, ať všechny odvedou a dají jim napít. Později poraženým sdělí své podmínky.

Velmistr se přitočil k jeruzalémskému králi a tiše řekl:

„U sebe to nemá!“

„Co?“ nechápal Guy Lusignan rezignovaně.

„Nejsvatější tajemství našeho řádu.“

„Proboha, jak se k němu dostal?“

„Včera v noci. Dal jsem mu ho já sám. Myslel jsem, že umírám,“ vykládal velmistr templářů vyděšeně. „Přísahal, že ho po bitvě našemu řádu vrátí.“

„Ty hlupáku!“ rozzlobil se Guy Lusignan. „Měl jsi tu schránku dát mně.“

„Jistě,“ souhlasil s pokorně sklopenou hlavou velmistr.

„To je úplná katastrofa,“ pokřižoval se jeruzalémský král. Nemluvil o porážce u Hattínu. Hovořil o tom, co měl mít Renaud de Châtillon u sebe, ale co zmizelo.

O dva měsíce později, dne 2. října 1187, vydal po krátké a urputné obraně poslední velitel Jeruzaléma Balian z Ibelinu město a Kristův hrob Saladinovi.

II. KAPITOLA

Do správního dvorce nedaleko Lipé, který jménem panovníka přestavoval, se královský prokurátor Oldřich z Chlumu vrátil i se svými vojáky až večer, unavený, se šrámem na tváři a pořádně naštvaný. Dva dny pronásledoval lupiče, kteří přepadali na cestách do Žitavy kupce, ale znovu mu unikli. Měl podezření, že téhle rotě lotrů velí Adalbert z Jestřebí, ale pokud ho nechytne, soudit ho nemohl. Poslední dobou ho pronásledovaly jen samé nezdary. Na jaře mu zemřela jeho první manželka Blanka. Pak sice na Pražském hradě usvědčil vraha zemského sudího Dobřeje, ale vzápětí si pohněval krále Přemysla II. Otakara a nejspíše i nejvyššího purkrabího Viléma z Landštejna, když odmítl ruku jeho dcery Světlany. A tady doma, v severních Čechách, si páni z Dubé i z Vartemberka dělali, co se jim zlíbilo, jako by mu chtěli ukázat, že tohle je jejich panství a zástupce krále jim nemá co nařizovat.

Přemysl II. Otakar vládl už druhým rokem a jako panovník byl rázný, jenže měl problémů stále až nad hlavu. A kdyby jen v Českém království! Otec Václav I. ho ještě za svého života oženil s padesátiletou dědičkou rakouských zemí Markétou, která by vzhledem ke svému věku mohla být spíše Přemyslovou babičkou. Spolu s její rukou získal rakouské země a to podle Václava I. ke šťastnému manželství stačilo. Český král se stal nejmocnějším vladařem na sever od Alp. Staré úsloví předků říkalo, že čím početnější má člověk rodinu, tím více má starostí. A byla to pravda. Za hranicemi měl Přemysl II. Otakar starostí tolik, že ho malicherné hašteření šlechty v severních Čechách nezajímalo.

Udržovat pořádek kolem Lipé zůstalo jen na Oldřichovi z Chlumu. Proto byl tak rozmrzelý, že mu lupiči zase unikli.

Zamiloval si tenhle kopcovitý a lesnatý kus české země. Poprvé v životě se někde cítil doma. Dokud žila jeho žena, byl tu s ní šťastný. Teď zbyl jen pocit odpovědnosti. V životě rytíře však existovaly vyšší hodnoty než pomíjivé štěstí. Bůh mu dal meč, aby chránil slabší, a o to se královský prokurátor Oldřich z Chlumu celou svou duší snažil. I za cenu, že si na chvíli pohněvá krále, církev nebo severočeské velmože.

Když projížděl bránou, čekal na nádvoří jeho panoš. Ota ze Zástřizlí byl zvláštní chlapík. Nedávno se stal rytířem, ale i když už byl dospělý, sám sebe označoval dál jako panoše. A nakonec při tom zůstalo. I on byl vlastně sám a nic na tom neměnilo, že se kolem něj točila spousta dívek. A jak s nelibostí v hlase připomínal místní kaplan, někdy i vdaných žen. Ota mu se smíchem oponoval, že Bůh si jistě nepřeje, aby přijal svátost manželství, protože zatím mu nepřivedl do cesty tu pravou. Což kaplan komentoval jízlivou připomínkou, že těžko tu pravou najde, pokud hřeší se všemi.

„Tomu nemůžeš rozumět,“ odmítal jeho výtky panoš Ota. „Jak bych se měl podle tebe rozhodovat, která je ta pravá, pokud jich nepoznám co nejvíce?“

„Jistě, svou budoucí ženu bys poznat měl. Ale zbožně, při modlitbách v kostele,“ nedal se kaplan.

„Copak hledám jeptišku? Já totiž ženy raději poznávám tam, kde budu se svou manželkou, jak doufám, častěji než na modlitbách.“

Na takové argumenty neměl kaplan co odpovědět. Občas si Oldřichovi z Chlumu stěžoval a ten někdy svého panoše pokáral, ale stejně věděl, že je to marné. Proto také jeho napomínání neznělo nikdy důrazně. Především proto, že Oldřich měl svého panoše rád. Ota byl totiž ten nejvěrnější služebník, jakého si člověk mohl představit. Pro svého pána byl ochotný kdykoli nasadit krk, ale jak sám vesele říkal, srdci se poroučet nedá. Když byl v dobrém rozmaru, dodával ještě, že věrnost k pánovi se nesmí zaměňovat s věrností k ženě, protože pána si člověk volí na rozdíl od ženy na celý život.

I když panoš Ota své milostné pletky zlehčoval, ve skutečnosti by nikdy city žádné dívky neranil. Vybíral si především takové, které hledaly stejně jako on jen chvilkové potěšení. A to nabídnout mohl. Měl příjemnou tvář lemovanou světlými vlasy nakadeřenými podle německé módy. Byl vysoký a silný, ale přitom se pohyboval pružně a s jistou elegancí. Přes svůj pečlivě udržovaný vzhled však vůbec nebyl zženštilý jako mnoho jeho vrstevníků, kteří, jak se posměšně na královském dvoře říkalo, si byli jistější ve fraucimoru než na kolbišti. Tohle Ota komentoval poznámkou, že on je čestnou výjimkou, neboť si je jistý na obou místech.

„Můj pane,“ volal naléhavě Ota, sotva Oldřich z Chlumu vjel na nádvoří. „Byl tu posel našeho vznešeného krále.“

„Co chtěl?“ podivil se královský prokurátor, seskočil ze sedla a otěže hodil čeledínovi, který čekal, aby mohl koně odvést do stáje.

„Přivezl list. Prý je to nesmírně důležité. Sám ale víc neví. Jen že se to nějak týká vznešené tety našeho ještě vznešenějšího krále. Vznešená abatyše Anežka totiž…“

„S tou vznešeností to nepřeháněj,“ napomenul ho Oldřich z Chlumu. Dobrá nálada se mu pomalu vracela. „Anežka Přemyslovna už není abatyše, pokud to nevíš. Na znamení pokory se úřadu vzdala. Teď si nechává říkat jen starší sestra.“

„To na věci nic nemění. S jeptiškami jsou vždycky jenom problémy. Čeká nás totiž zbožná pouť…,“ panoš Ota se zarazil. Oldřich z Chlumu se na něj pátravě zahleděl a pak se rozesmál.

„Tys ten list četl, přiznej se.“

„Posel tvrdil, že je to důležité. Prý náš odjezd spěchá. Pečeť jako z udělání přiléhala k pergamenu nějak špatně či co, prostě se odloupla… Jen z povinnosti, abychom něco nezanedbali, jsem si list přečetl,“ vykládal panoš Ota a snažil se tvářit provinile.

„Takže list je rozpečetěný?“

„Ne tak docela… Pak jsem pečeť na spodku mírně nahřál a přitiskl zpět. Napadlo mne, že byste třeba nebyl rád, kdybych strkal nos do vašich záležitostí, můj pane. Ovšem díky tomu vím, kam nás náš vznešený král posílá.“

„Jako bych neměl dost práce tady,“ povzdechl si Oldřich z Chlumu a zamířil k rozestavěnému dvorci. „Tak kam to bude tentokrát? Počkej, budu hádat. Výročí svatého Václava je sice už za námi, ale že by do Staré Boleslavi?“

„Mnohem dál, můj pane.“

„Ke svatému Vojtěchovi na Sázavu? Ne? Tak někam na Moravu?“

Ale panoš Ota jen vrtěl hlavou.

„Neříkej, že nás král chce poslat do rakouských zemí?“

„Copak rakouskými državami končí křesťanské země? Posílá nás mnohem dál. Vlastně skoro až na konec světa. Do Galicie. Na pouť ke svatému Jakubovi do Compostely. Právě tam si totiž usmyslela starší sestra jet…“

„Počkej… Mluvíš o Anežce Přemyslovně?“

„Copak se nevzdala titulu abatyše?“ optal se nevinně panoš Ota. „A my budeme starší sestru doprovázet.“

„Říkej jí raději zase abatyše. Z tvých úst ta sestra zní, jako bys mluvil o sklepnici… Cožpak o to, cesta do Compostely je nejproslulejší poutí v křesťanském světě. Nikdy jsem tam nebyl. Jenže bude to trvat několik měsíců. Copak mám na něco takového čas? Jsem zástupcem krále v severních Čechách,“ vrtěl nechápavě hlavou Oldřich z Chlumu. „Proč zrovna já? U dvora má náš král přece spoustu rytířů, kteří nic neumějí a jako doprovod by se hodili výtečně. Proč neposlal je? A kdo se bude starat o pořádek tady v severních Čechách?“

„V listu se tvrdí, že po dobu poutě vyhlásí papež nad celými severními Čechami treuga Dei, tedy boží mír. Pokud by páni z Dubé či z Vartemberka podnikli cokoli proti králi, čekala by je exkomunikace z církve. Rozmyslí si dělat potíže. A s tím ostatním si velitel Diviš hravě poradí.“

„To je nějaká hloupost,“ vrčel nedůvěřivě královský prokurátor. Boží mír vyhlašoval papež jedině na ochranu majetku křesťanů, kteří přijali kříž a odjeli do Svaté země bojovat s nevěřícími. Kdysi studoval církevní školu v Magdeburku a byl si skoro jistý, že v případě obyčejné poutě nemá papež na něco takového právo. Ale nemínil kritizovat rozhodnutí Svatého otce v Římě. Stačilo, že kdysi kritizoval rozhodnutí magdeburského biskupa. Téměř za to zaplatil životem. To byl také důvod, proč se nakonec nestal prelátem, ale vstoupil do služeb českého krále. I když nepocházel z významného rodu, získal si Přemyslovu důvěru už v době, kdy byl teprve následníkem trůnu. A díky ní později i významný úřad.

Pokud papež Inocenc IV. poskytl Anežce Přemyslovně tak neobvyklou ochranu, pak se muselo jednat o něco mimořádně důležitého. Nevěřil, že ve skutečnosti jde o obyčejnou pouť ke hrobu apoštola Jakuba. Z jakého důvodu by papež chránil nějakého poutníka, byť z královské krve? Sám nevěděl proč, ale pocítil nejasné obavy. Znal tenhle pocit. Jako by mu dal Bůh schopnost předvídat. Takový pocit ho přepadal vždy, pokud před ním stál složitý případ.

Za jeho obavami však nemusela být jen iracionální předtucha. Stačila prostá logika, aby si uvědomil neobvyklost celé situace. Proč by papež poskytoval Anežce Přemyslovně ochranu, pokud by jí nic nehrozilo? Celé zástupy poutníků směřovaly do Compostely a nikdy se jim nic nestalo. Pokud šlo o zbožnou pouť, stačila by jí nevelká družina rytířů. Král však svěřoval svou milovanou tetu do rukou Oldřicha z Chlumu, neboť se zřejmě něčeho obával. A papež nejspíše také.

Panoš Ota Oldřicha z Chlumu zkoumavě sledoval a zřejmě mu došlo, proč jeho pán váhá. Jako by se omlouval, dodal, že víc bohužel v listu nebylo. Ovšem posel mu ještě důvěrně prozradil, že na pouti je bude doprovázet vyšehradský probošt Wilibald Odo.

„Čím dál tím lépe,“ povzdechl si Oldřich z Chlumu. Znal vyšehradského probošta dobře. Neměli se vůbec rádi. Wilibald Odo byl jedním z členů královské rady, kteří se nedávno postavili proti němu, když vyšetřoval smrt sudího Dobřeje. Probošt byl nadutý hlupák. S nadějí se optal, zda pro něj jeho panoš nemá náhodou také nějaké dobré zprávy.

„Ale jistě,“ souhlasil okamžitě Ota. „Dovolil jsem si vám zabalit. Ten posel tvrdil, že máme být v Praze nejpozději pozítří. A kuchařce jsem nařídil, aby upekla švestkový koláč.“

Ten Oldřich z Chlumu miloval. Nikdo ho ovšem neuměl upéct tak dobře jako jeho zemřelá žena. I když se tomu bránil, tady doma na ni vzpomínal téměř pořád. Věděl, že to není dobře. Vše v lidském životě mělo mít svou míru. I vzpomínky. Dlouhá cesta mu nakonec mohla trochu pročistit hlavu. Měl by se vlastně těšit. Miloval nové zážitky. Tak daleko ještě nikdy v životě nebyl. Na tváři se mu mihl úsměv. To ovšem ještě netušil, jakou zkouškou projde jeho křesťanská víra.

Pokud si Oldřich z Chlumu myslel, že se v Praze o chystané pouti dozví víc, velice se spletl. Král v Praze nebyl. V loňském roce, ihned poté, co se Přemysl II. Otakar ujal vlády, přepadl uherský král Béla IV. se svými Kumány Olomouc. Spolu s ním vtrhl na Moravu bavorský vévoda Oto a tradičně také Poláci. Olomouc se sice podařilo ubránit a na zásah papeže Inocence IV. byl sjednán mír, ale klid na východní hranici země nezavládl. Proto Přemysl II. Otakar vyrazil s vojskem na Moravu znovu.

Anežka Přemyslovna Oldřicha sice přijala, ale prohodila s ním jen několik laskavých slov po mši v kostele sv. Františka. A tak jediné, co se dozvěděl, byl fakt, že družinu povede Jakub de Vriese, komtur templářského řádu. Komenda pro českou provincii se nacházela u sv. Vavřince na Starém Městě pražském. Od kostela sv. Františka to bylo jen pár kroků, a tak se zastavil i tam. Komtura ale nezastihl.

Do šenku U Zlatého kola, kde byli spolu s panošem ubytovaní, se vrátil záhy a v mizerné náladě. Ota tu ještě nebyl. Usadil se ke stolu v rohu u okna. To bylo jeho oblíbené místo. Viděl na dvůr šenku a přitom seděl poblíž krbu. Byl říjen a podvečery bývaly nepříjemně chladné. Objednal si džbánek teplé medoviny a mrzutě uvažoval, co ho vlastně v nejbližších dnech čeká. Zaslechl zvuk kopyt a vzápětí zahlédl oknem jezdce, který vjel otevřenými vraty do dvora hostince. Poznal ho okamžitě. Na koni seděl purkrabí Vilém z Landštejna. Pokud byl král pryč, vládl na Pražském hradě on.

I když purkrabí držel nad Oldřichem z Chlumu až do případu se znamením Jidáše ochrannou ruku, nebyl si královský prokurátor jistý, zda je mu příznivě nakloněný i nyní. Odmítl totiž jeho dceru Světlanu, a co víc, pohrdl místem zemského sudího, aby zachránil život jednoho bezvýznamného rytíře. Pokud sem Vilém z Landštejna přijížděl osobně, bylo to tak mimořádné, jako by staroměstský šenk navštívil sám král. A to mohlo znamenat, že Vilém z Landštejna už na vše zapomněl a dál Oldřicha považuje za svého chráněnce. Ale mohlo to také znamenat, že naopak nezapomněl a chce mu dát pocítit váhu svého úřadu. Důvod si mohl mocný úředník najít vždycky.

„Zatracená abatyše Anežka!“ zaklel tiše Oldřich z Chlumu a rukou si bezděčně uhlazoval krátké vousy na bradě. To bylo jeho oblíbené gesto, které mu pomáhalo soustředit se. Jenže co mohl vymyslet? Stačil si jen všimnout, že Viléma z Landštejna doprovázejí pouze dva vojáci, kteří zůstali na dvoře. Jejich rozhovor bude soukromý. To znamenalo, že ho zřejmě nepřijel uvěznit. Alespoň něco! Napil se ze džbánku a odevzdaně čekal.

Dveře šenku se rozlétly a dovnitř pánovitě vstoupil vysoký starší muž v modrém sametovém kabátci. Přes ramena měl přehozený tmavý plášť protkávaný zlatými pětilistými růžemi, symbolizujícími jeho rodový erb. Kolem boků měl ovinutý skvostný stříbrný pás zdobený fialovými ametysty. Dveře za sebou nezavřel, jen z hlavy sejmul přilbici a bez váhání zamířil do rohu k Oldřichovu stolu. Věděl přesně, kde ho najde.

Obtloustlý šenkýř dveře úslužně zavřel a pak ho rychle následoval. Zdvořile mu přidržel křeslo a sladkým hlasem se zajímal, jaké víno může nabídnout. Má ty nejlepší značky. Dokonce dva džbány thesalského, které mu dovezli až z Benátek. „Tohle víno pil sám Alexandr Veliký,“ vykládal šenkýř vemlouvavým tónem a v duchu počítal, kolik může vydělat.

„Co piješ ty, Oldřichu?“ optal se přátelsky Vilém z Landštejna. „Medovinu? Tak mně přines, šenkýři, taky jeden džbánek.“

„Obyčejnou medovinu?“ protáhl svou ztučnělou tvář hostinský. Ale purkrabí si ho přestal všímat. Zato Oldřich z Chlumu zpozorněl. Znal Viléma z Landštejna a věděl, že nemívá ve zvyku plýtvat projevy přízně. Alespoň ne tehdy, pokud mu to nemohlo přinést nějaký užitek. Teď se však usmíval velice laskavě. Co od něj může chtít?

„Jak vidím, zůstal jsi tomuhle šenku věrný. Tak tady jsi minule ukrýval Křišťana?“ pokračoval purkrabí společensky.

„To už je snad minulost,“ odpověděl sice zdvořile, ale pevně Oldřich z Chlumu. Právě Křišťan byl oním rytířem, kterého zachránil před smrtí, protože byl nevinný.

„Jistě,“ přikývl Vilém z Landštejna. Vzal si od šenkýře džbánek s medovinou a připili si. „Je to minulost. Ale víš, co je zajímavé? Že se král na tebe ani v nejmenším nehněvá. A přitom jsi pomohl k útěku vězni, kterého on odsoudil ke ztrátě hrdla… Dokonce bych řekl, že si tě váží ještě víc. A má dcera rovněž.“

Oldřich z Chlumu věděl, že by bylo zdvořilé alespoň formálně se optat, jak se Světlaně daří, ale neudělal to. Vilém z Landštejna se odmlčel a čekal. V očích mu pohrávaly pobavené jiskřičky, jako by přesně věděl, o čem královský prokurátor přemýšlí. Purkrabí byl velice chytrý muž, studoval v proslulé basilejské koleji. Nebyl jako většina jiných velmožů. I když byl rytíř, cenil si vzdělání. Snad proto si po smrti Oldřichovy ženy usmyslel, že by ho chtěl vidět po boku své dcery. Měl ho totiž svým trochu vypočítavým způsobem rád.

Aby Oldřich z Chlumu odvedl řeč jinam, řekl se starostlivou vráskou na čele: „Ten úkol, který mi dal náš vznešený král, mne trápí.“

„Není důvod,“ zavrtěl rezolutně hlavou purkrabí a znovu se napil. Spokojeně mlaskl, protože medovina mu chutnala. „Žádnou odpovědnost mít nebudeš. Vlastně nebudeš ani patřit k doprovodu abatyše Anežky.“

„Tak proč musím, u všech hromů, do Compostely?“ vyhrkl rozmrzele Oldřich z Chlumu. Pomalu začínal tušit, že komplikací bude víc, než si původně myslel.

„Třeba proto, že jsi zhřešil. Náš král ti chce dát možnost vykoupit tvoji paličatost kajícnou poutí,“ zasmál se Vilém z Landštejna. Provokoval a Oldřich z Chlumu to pochopil. Zbožně sepjal ruce a pokorně dodal, že to je něco jiného a že to nesmírně uklidnilo jeho duši.

„Já kdysi Compostelu navštívil,“ vykládal bodře purkrabí. „Pro křesťana je to nezapomenutelný zážitek! Často na tuhle pouť doma vzpomínám.“

Oldřich z Chlumu nikdy neslyšel, že by se purkrabí o něčem podobném zmínil.

„Mou dceru už jsi poznal,“ pokračoval Vilém z Landštejna. „V mnohém se ti podobá. Je paličatá, a když si něco vezme do hlavy, nedá si to rozmluvit. Je jako mezek. Asi jsem o pouti za apoštolem Jakubem vyprávěl příliš nadšeně, sám nevím. Výsledkem ale je, že Světlana chce Compostelu navštívit. Přemluvila ještě tři dívky z nejvznešenějších českých rodů, aby jely s ní. Je možné, že některá z nich bude chtít později vstoupit do řádu damianitek naší Anežky Přemyslovny… Proto souhlasila, že ji smějí doprovázet. Ovšem současně si dala podmínku, že budou mít vlastní doprovod. Cesta je to daleká a kdo ví, co se může stát. A náš král ji v tomhle záměru podpořil.“

Vilém z Landštejna se odmlčel a nepatrně zvedl obočí. Ostatně, co ještě dodávat? Oldřich z Chlumu pochopil. Takovou zlost už dlouho neměl.

V tu chvíli se otevřely dveře a do šenku vstoupil panoš Ota. Zamířil k jejich stolu, zdvořile se uklonil a pak začal Oldřichovi z Chlumu nadšeně vykládat, že se dozvěděl skvělou zprávu. Mezi poutníky, kteří budou doprovázet abatyši Anežku do Compostely, bude také družina urozených panen. Takže ta pouť snad nebude tak nudná, jak se původně obával.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

I. KAPITOLA

II. KAPITOLA