Věra Fojtová

TRAMÍN S PŘÍCHUTÍ KRVE

Vinařská krimi

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Věra Fojtová, 2011

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2011

ISBN 978-80-243-5439-2

Poslední kapka

Poslední kapkou, která způsobila, že přetekl pomyslný pohár trpělivosti a loajality k práci, kterou vykonával kapitán Otakar Kuba, kriminalista a především specialista na vraždy, s nasazením téměř buldočím už několik desetiletí, přesněji řečeno dvě, byl případ s pracovním označením „Igeliťák“.

Ve světle drsné skutečnosti se mohlo pro nezasvěcené jevit takové označení poněkud jednoduše a možná i bezcitně až morbidně. Bylo však jenom prostě vystihující.

Nebyl to totiž mord klasický, jak se sluší a patří, hnaný vášní či nenávistí nebo lidskou hrabivostí korunovanou často závistí, jak už mordy většinou podle zcela věrohodných statistik bývají. Nebo také láskou až za hrob, podle novodobé filozofie milujících a nemilovaných – když tě nemůžu mít já, nebude tě mít nikdo jiný.

Byl takový tichý, bezmocný a bezbranný. Tedy ten malý človíček, kterého vysvobodili bohužel dost pozdě z černého igelitového pytle původně určeného na odpadky. Vypadl z něj jako gumová hračka, ohraná hračka, kterou už nikdo nechce ani nepotřebuje, velká, nahá a tak trochu i pomačkaná. Dost ošklivá panenka. Už na první pohled, podle zamodralé tvářičky a obrovských podlitin na malém krčku, bylo všem jasné, že byl udušený. V té chvíli bylo dost těžké představit si ruce, které tuto ohavnou práci vykonaly.

Co se mohlo stát? Čím okolí provokoval? Křičel, plakal moc a rušil, a proto byl umlčen, nebo prostě jenom někomu přebýval do počtu a nevešel se do rodinného rozpočtu?

Dospělí a celkem otrlí chlapi, kteří byli zvyklí potkávat se se smrtí tváří v tvář skoro každý den ve všech možných podobách a situacích, stáli nad tím uzlíčkem neštěstí tak trochu zahanbeně, s němým údivem a vlezlou otázkou, na niž se jim nedostávalo odpovědi.

Řeč došla i těm, kterým obvykle nikdy nedocházela.

Tehdy se Otakar Kuba poprvé odvrátil. Nejen od hrůzného nálezu, objeveného v popelnici jakýmsi pobudou, který si nejspíš chtěl opatřit z přebytků cosi k večeři či najít vratné láhve, aby za několik prázdných dostal jednu plnou. Avšak byl tak vyděšený tím, co našel, že už ani nedohledal a zavolal dokonce i policajty.

Otakar Kuba se v tom okamžiku odvrátil od celé své dosavadní práce a ačkoli do té chvíle zarputile oddaloval svůj odchod na zasloužený odpočinek, v okamžiku, kdy soudní patolog ohledával obratnými prsty tělíčko sotva pár dnů starého kojence, pocítil silnou a neodvratnou touhu.

Zapomenout tváře nejen všech obětí, ale i jejich vrahů, které za celou svoji kriminalistickou kariéru spatřil.

Zapomenout, vymazat a vrátit se do života, tam někam na začátek, do normálního obyčejného života, v němž není násilí na pořadu každého dne.

Vrátit se těsně před tu chvíli, v níž pochopil, že se z člověka může stát bezcitná bestie i vůči bezbrannému a bezmocnému dítěti, vydanému na milost a nemilost.

Za celé roky věděl, že k vraždě stačí v mnoha případech tak málo, neboť většina z těch, které vyšetřoval, nebyla naplánovaná ani promyšlená. Prostě byli jenom dva ve špatnou dobu na špatném místě, ale tato jím otřásla.

„Dítě je staré jen pár hodin a nemusíš být ani zkušený patolog, abys na první pohled poznal, že přirozenou smrtí nezemřelo. Ostatně, to by asi neskončilo tady, že?“ řekl doktor Danda nevzrušeně klidným hlasem, takže vůbec nebylo jisté, zda je otřesen stejně jako ostatní.

Otakar Kuba však potřásl smutně hlavou.

„Dokázal jsem pochopit, rozhodně tedy ne omluvit, ledaco, co jsem během let své praxe viděl, a že toho bylo někdy docela dost, ale tady mě překvapivě svrbí obě dlaně, nějak se mi navaluje a příčí se mi v krku kost…“

Doktor Danda našpulil rty.

„Tak jenom dej pozor, aby tě nezadusila, kapitáne. Ta kost, myslím. Stárneš, hochu.“

„Tak to snad trochu všichni, ne?“ připomenul Kuba.

„Chceš znát můj názor, kdo to byl? Laskavá matička to byla, kdopak jiný by měl důvod, ale také možnost jako první zakroutit tomu děťátku krkem?“

„Tak jak to říkáš ty, to zní poněkud krutě až morbidně a také bezcitně, doktore.“

„Myslíš, jo?“

„Dovedeš si ji představit? Dokážeš si vůbec jenom představit takovou matku bestii?“

„Já ne. Moje maminka byla tak moc hodná, až to pěkné nebylo. Věřil bys tomu, že ani kuře nedokázala zaříznout? Volala si k tomu úkonu sousedku. Kdyby to bylo na ní, tak jsme všichni zobali na dvoře zrní.“

„Však prý je to zdravé.“

„Blbost. Člověk přece není slepice. Ačkoli v některých případech… Ale žádnou jinou takovou podobnou ženu jsem už v životě nepotkal a snad právě proto jsem se nikdy neoženil.“

„Kdybych hledal podle takového klíče…“ vzdychl Kuba.

„No jo, tak bys nebyl ženatej a šťastně rozvedenej, a to sis mohl fakt ušetřit. Ale možná tě překvapí, až tuhle tu laskavou matičku najdeš. Bude vypadat stejně jako jiné matky, na to vezmi jed, a možná bude mít na halence ještě čerstvou skvrnu od mateřského mléka.“

„Proč!?“ zaúpěl Otakar, neboť nenacházel jedinou možnou odpověď na to, proč právě on musí vyšetřovat vraždu sotva narozeného. Proč tento sotva narozený, který ještě nikoho nenaštval, natož aby někomu ublížil, musel skončit takovým způsobem. A dost možná rukou vlastní matky.

Nekouřil už několik roků, ale v té chvíli by dal půl království a potažmo i komisařství za jednu jedinou cigaretu.

Doktor Danda sledoval jeho marnou snahu najít něco po kapsách s tichým úžasem.

„Zajímavé,“ řekl a hned pokračoval, „to je otázka. Co já vím proč? Ale možná je to jednodušší, než si myslíš. Nabízí se třeba laktační psychóza. Nebo třeba neměla kam to nebožátko uložit než právě sem. Nebo si chtěla užívat života bez závazků, tak jak to teď holky dělávaj. Možností je hodně, ale až ji objevíš, stejně se budeš divit.“

„Ale to já se divím ještě pořád.“

„To já taky. Že třeba pořád ještě po těch letech hledáš tu svoji odloženou berličku.“

„No jo. Je to pořád ve mně jak v koze.“

„Tak pátrej, Columbo, seč ti síly stačí. Já půjdu pátrat taky, ale po svém způsobu, a podám ti podrobnou zprávu po pitvě. Jak bývá dobrým zvykem. Tady se naštěstí nic nezměnilo, všechno zůstává při starém.“

„Pokud to byla skutečně matička, mohla ho přece jenom odložit, když už jí udělal čáru přes rozpočet, mohla ho položit do babyboxu, nebo někomu u baráku na schody a dát šanci jemu i jiným. Tolik lidí by chtělo a nemůže mít dítě, byli by štěstím nad tím darem bez sebe. Nebo jak to dělávali kdysi, nechávali nechtěné děti u vchodu do kostela. Někdo by se v křesťanské lásce ustrnul a vzal ho k sobě domů. Cizí člověk by takové dítě přece nikdy nezabil.“

Doktor Danda stáhl pomalu gumové rukavice z dlouhých a kostnatých prstů, zaklapl kufřík a pátravě pohlédl kapitánu Kubovi přímo do očí.

„Překvapuješ mě po těch letech, asi se s tebou něco děje. Nejspíš fakt pomalu stárneš. Neber si to osobně, Oto, zbláznil by ses. Teprve až najdeš toho, kdo to udělal, potom se ptej, proč to udělal. Já jsem jenom patolog.“

„Díky ti za radu, doktore, ale říkáš mi jenom to, co za ta léta praxe dávno vím.“

„Tak se toho drž a nefilozofuj. Máš to marný.“

Právě tehdy to bylo, kdy se rozhodl konečně odejít. Bez dlouhého přemýšlení, bez mučení a zvažování všech možných pro a proti, která se mu poslední dobou honila hlavou. Rozhodl se najedou na místě, k úžasu všech, nadřízených i podřízených, Leony a nejvíc sebe a vyvolal tak poprask jako po krachu americké burzy.

„Po tolika letech… Zbláznil ses?“

„Uvážil jsi to dobře?“

„To myslíš vážně?“

„Asi jsi přepracovaný. Nechceš pár dnů dovolené?“

„A to nás tu necháte jen tak, šéfe?“

„A co budeš dělat?“

Tu poslední otázku v palbě těch ostatních, které se snesly na jeho mírně šedivějící a mírně, sotva znatelně, ale přece jen pelichající hlavu, sotva své tiché a soukromé rozhodnutí zveřejnil, položila právě Leona.

Seděli spolu v zářijovém odpoledni na pozdním obědě, jak už dělávali po čtyři roky často, neboť Leona byla sice nejen velice atraktivní, ambiciózní a také úspěšná na poli pracovním, ale dokázala i v kuchyni téměř nemožné.

Připálila i obyčejnou vodu a často se divila i tomu, proč všechno ostatní vařením měkne, jenom vajíčka tvrdnou.

Tvrdila, že jí chutná nejvíc tehdy, když uvaří někdo jiný než ona. Překvapivě byl téhož názoru.

Sotva s chutí dojedli křehká kuřecí prsa s broskvemi a zapečeným sýrem, Leona samozřejmě bez přílohy jen se salátem, aby jí nedejbože v pase nějaký ten zrádný faldík nenaskočil, pokusil se objednat každému dvě deci vína.

„Prosím pěkně, jaké máte víno?“ zeptal se zvědavě tak trochu znuděně se tvářícího neúčastného číšníka, který byl možná na povinné praxi či na nedobrovolné brigádě a ze všeho nejraději by byl někde úplně jinde, spíše obletován, než aby sám někoho obletoval.

Ani jedna z možností, které se v celé škále nabízely, však neomlouvala jeho otrávený obličej.

„Bílé a červené,“ odpověděl, či spíše procedil skrze zuby a skoro zavile civěl z okna, ačkoli tam nic k vidění nebylo. Anonymní postavy, míhající se sem a tam.

„Vážně?“ zeptal se Otakar a zvedl ostražitě a přísně hlavu, přivřel oči a opřel se celými zády o opěradlo. „To jsem netušil, že existuje tolik druhů vína.“

Kdyby číšník znal Otakara Kubu jenom trochu a pracoval pod jeho vedením byť jenom týden, věděl by, že se schyluje k útoku, a někam hluboko by se zakopal.

On však toho pána rozvalujícího se na židli neznal, nezachvěl se ani studem, natož strachem, jenom zvedl otráveně oči ke stropu a odhrkal najednou sice pořád nezúčastněně, ale jako na kolovrátku: „Máme tam veltlínské, ryzlink, neuburg, vavřince a frankovku.“

„Znojemská nebo mikulovská oblast?“

Číšník se zarazil, sklouzl užaslým pohledem ke kapitánu Kubovi a poněkud zkrotle odpověděl: „Mikulovská.“

„Tak nám přineste dvakrát dvojku tramínu,“ objednal bez mrknutí oka Otakar.

Mladík sebou překvapeně trhl a zmateně vykoktal:

„A… ano, ten máme taky.“

A rázem probuzen a zbaven ničivé letargie, odfrčel. Nemohl tušit, vzhledem ke svému krátkému působení na místě, že tento vševědoucí a z jeho pohledu dost otravný chlap pobývá ve vinárně častěji než ostatní převážně náhodní hosté, neboť se nachází poblíž jeho pracoviště, a tudíž zná velice dobře tamní sortiment.

„Ty si vážně nedáš pokoj? Pořád si musíš něco dokazovat, sekýruješ každého, kdo je níž než ty, chováš se pořád jako na cvičáku?“ ušklíbla se Leona. „Ale mě by spíš zajímalo, co potom budeš dělat?“

Ta poslední otázka, poprvé vyslovena v palbě těch ostatních a teď sugestivně zopakovaná a podtržená slůvkem potom, se zdála být kupodivu nejzávažnější. Leona totiž na rozdíl od ostatních netrpělivě čekala, až se vymáčkne, ale odpověď na jí položenou otázku byla v té chvíli krásného, sladkého a velmi vzácného podvečerního nicnedělání v nedohlednu.

Číšník přičinlivě a v rekordním čase přiklusal zpátky, jako by chtěl napravit své profesionální selhání, a úslužně před každého postavil na dlouhých stopkách vznosně se tvářící skleničky.

Leona se netrpělivě naklonila přes stůl.

„Slyšel jsi? Ptala jsem se tě, co budeš potom dělat?“

„Nic,“ odpověděl tentokrát Kuba jednoduše na Leoninu otázku, vědom si toho, že musí něco odpovědět, aby si mohl následné chvíle s vínem náležitě vychutnat.

Zvedl skleničku proti zapadajícímu slunci.

„Vidíš tu barvu vína? Je zlaté jako tvoje srdce, drahá,“ pronesl slavnostně a s nepochopitelným dojetím.

Leona se dotčeně odtáhla, opřela se celými zády o opěradlo jako prve on, tím získala i tak trochu nadhled a dokonce i patřičný odstup, a ušklíbla se svými nádherně obkrouženými a zvýrazněnými rty.

„To jsi celý ty. Děláš si jenom legraci ze všeho a ze všech a momentálně nejvíc ze mě. A taky se mi zdá, že navíc právě děláš to, co vytýkáš dost často mně.“

„Neříkej, já že bych ti snad někdy něco vytýkal? Vždyť ty jsi skoro dokonalá. To bych si teda dovolil fakt hodně a ty bys mi to rozhodně nedarovala. Tak co to bylo?“

„Rychleji mluvíš, než myslíš – to jsou tvá oblíbená slova, která dost často používáš na moji adresu. A teď děláš totéž.“

„To bych o tom musel něco vědět.“

„Uvědomuješ si vůbec dosah svého, řekla bych, zbrklého rozhodnutí? Že si tím totiž zavíráš dveře ven a zůstaneš v té své mrňavé garsonce jako vězeň?“

„No, snad nebude tak zle, jsou i jiné možnosti než cesta do práce a zpátky. Ostatně, znám ji už nazpaměť, takže ji vlastně ani moc nevnímám. V nejhorším si ale aspoň konečně vyzkouším na vlastní kůži, jak se cítili ti, které jsem do vězení tolik roků posílal. Nezdá se ti to spravedlivé? Nebo můžu taky chodit krmit veverky do parku nebo kačeny k řece, lepit něco ze špejlí, tkát koberečky nebo háčkovat. Je mnoho činností, kterými lze zabít čas…“

„Nesmysl,“ procedila přes dokonalé zuby a oproti svým zvyklostem do sebe převrátila sklenku vína jako mnohaletý otrlý pijan, který už pár hodin abstinoval. „To, co říkáš, je absolutní nesmysl,“ přitvrdila.

„Na rozdíl od tebe si to nemyslím. Jenom vím, že nesmysl je to, jak s tím klenotem zacházíš, drahá.“

„A co jako má být?“ opáčila bez úsměvu se zvednutým obočím a vypadala jako kantorka a stará panna v jednom po třicetileté praxi.

Leona mohla být čímkoli, jen ne učitelkou nebo starou pannou, a už vůbec ne obojím naráz. A ten tón neznamenal nic víc, než že je hodně naštvaná.

Ovšem, říkal si Otakar Kuba v duchu, ovšem že je naštvaná, to není jenom starost o přemíru jeho volného času a vyrovnání se s absencí zaměstnání, čerstvý penzista se jí do krámu hodit nejspíš nebude.

Snažila se být naprosto po všech stránkách dokonalá a IN, proto všechny doplňky, které k sobě volila a na sebe odvážně věšela, vybírala s pečlivostí vystudované a erudované oděvní výtvarnice. A měla talent, vždycky s ní ladily a harmonicky tak dotvářely její nepřehlédnutelnou osobnost.

Také jeho nepřehlédnutelná tělesná schránka chlapa urostlého bez deseti centimetrů do dvou metrů a s rameny pořád ještě jako zápasník, byla přesně tím, co potřebovala, aby vynikla její subtilní křehkost.

Na druhé straně zní mnohem lépe – to je můj přítel, šéf kriminálky – než že s sebou vleče zaprděného důchodce. Byť v plné síle a plném rozpuku. Věděl, že vypadá pořád dobře, ačkoli nebyl marnivý víc než většina chlapů.

Byl stále štíhlý, sem tam nějaký ten faldík retušoval košilí na kalhotách a volnými saky, měl docela dost vlasů, svoje zuby a chodil stále vzpřímeně a svižně i vcelku slušně a v kontextu s dobou oblečený, to především díky Leoně, která si dohled nad jeho garderobou vzala hned od začátku jejich vztahu za svůj. A byla velice pečlivá.

Byl si vědom toho, a nijak mu to nevadilo, že zvenčí je především jejím produktem a usmál se na ni s pochopením. Leona je prostě Leona Leonovitá, jednoduše za všech okolností svá a nezaměnitelná.

Tak trochu rozmazlená, dost si sebou jistá a sebevědomá, taky cílevědomá a své dokonalosti si vědomá.

Ale musel poctivě přiznat, že na druhé straně se s ní také rád ve společnosti ukázal a pochlubil.

Byla vždycky naprosto dokonalá od konečků řas až po nehty na nohou a dělalo mu zatraceně dobře, když se pod jejím ložnicovým pohledem ženy mrzutě ošívaly. Muži si však v její přítomnosti mužně narovnávali své, mnohaletým manželstvím pošramocené, sebevědomí.

Točila prázdnou skleničkou v dokonalých prstech s úplně novou manikúrou, která se mu ani trochu nelíbila, což by ovšem přiznal veřejně jen s hlavou položenou na špalku a popravčí sekerou nad ní. Nebo v přísném soukromí bez jediného cizího naslouchajícího ucha. Ošklivě se mračila.

Byla tak rozhozená a naštvaná, že zapomněla i na hlubokou vrásku na kořenu nosu, která vystoupila jako vykřičník na její jinak hladké, pěstěné a dokonalé tváři.

„Čemu se směješ?“

Její hlas byl nebezpečně tichý jako syčení zmije z úkrytu, a to znamenalo jenom jedno. Nastávala druhá fáze, docházela jí trpělivost.

„Já se přece nesměju. Jenom jsem se usmál. A v tom je sakra rozdíl, má drahá,“ pronesl tiše a opatrně, aby ještě víc její výsost podrážděnou zmiji nepopudil.

„Můžeš přestat aspoň na chvíli šaškovat?“

„Co tě na tom rozčiluje? Každá královna má přece svého dvorního šaška, copak jsi zapomněla? To vtipné a nádherné představení Šašek a královna? Tolik se ti přece tehdy líbilo… Promiň. Dáš si ještě jednu?“

Pohlédla překvapeně na dno skleničky a pokrčila rameny: „Tak třeba ještě jednu.“

„Dobře, tak se mi to líbí, žádné upejpání. Jenom mi slib, že to víno už nebudeš urážet a trestat.“

„Jsi skoro obdivuhodný. Na to, že se ti hroutí život, ty máš teda starosti.“

„Nepřeháněj. Toto je totiž skvělý tramín. Zkus tomu vínu věnovat trochu své vzácné pozornosti. Lehce zjistíš, že se vyznačuje nádhernou zlatožlutou barvou a plnou kořenitou vůní. Věřila bys, že někdy může vonět i po růžích?“

Zvedla oči ke stropu, rezignovaně vzdychla a jala se zarputile pozorovat protější stůl, u něhož seděli dva, on a ona. Zírali si skoro uhranutě zblízka dvaceti centimetrů do očí jako dvě podrážděné kobry na jednom smetišti.

„Ano? To mi chceš naznačit, že mám skleničku vína místo kytky? Tak to by byl tak trochu posun, aspoň ta vůně že by byla přítomna. Ty jsi mi totiž kytku nedal ani nepamatuju. To jenom tak na okraj, když už jsi tady vzpomenul v souvislosti s vínem růže. A teď mi aspoň naznač, čím ho já, prosím tě pěkně, urážím?“

„Víno se koštuje, vychutnává se po doušcích, válí po patře, chválí se a ne chlastá jako obyčejný šnaps. Hup tam na jeden zátah. Vždyť jsi ho ani neochutnala.“

„Nejdřív mě vytočíš, tedy přesněji řečeno, jednoduše mě naštveš málem do bezvědomí, a potom se divíš, že si v pohodě nevychutnávám doušek po doušku.“

„Jestli jsi fakt moc naštvaná, tak nepij víno. Se vztekem a taky se smutkem se přímo nesnáší. S trochou nadsázky by se dalo říct, že spolu s nimi vytváří přímo výbušnou směs.“

„Výbušná směs jsi tak akorát ty sám. Ty tvoje věčné teorie mi už lezou krkem.“

„Nejsem to náhodou já, kdo už ti leze krkem?“

Odvrátila hlavu od cukrující dvojice a upřela na Otakara Kubu pohled, o kterém by se bez nadsázky dalo říct, že by klidně zabíjel. Kdyby ovšem mohl. A dokazování onoho skutku by bylo zatraceně těžké, uvědomil si on.

„A víš, že máš docela pravdu? Může být. A víš proč? Uděláš důležité životní rozhodnutí bez toho, že by ses ráčil se mnou aspoň poradit. Postavíš mě před hotovou věc a potom se divíš, že jsem naštvaná.“

„Ale to je můj život, moje penze bohužel a tudíž i moje právo a rozhodnutí.“

„Vážně? A co já? Kdy přijde řada na mě?“

„Až ti bude tolik co mně a splníš všechny podmínky nároku na důchod. To ale budeš řešit až za pár let.“

„Ty přece víš, jak jsem to myslela.“

„Tebe jsem přece neodepsal.“

„To je jenom otázka času, kdy to uděláš.“

Možná, připustil Otakar v duchu sklíčeně. Dost možná se odepíšeš za poměrně krátký čas ráda sama.

Nahlas však řekl něco úplně jiného.

„Copak to nemůžeš pochopit? Už nemůžu dál a stalo se mi to najednou. Dvacet let řeším jenom vraždy a násilí. Lehám a vstávám s tíhou cizích zločinů na ramenou. A když jsem viděl to mrtvé dítě, najednou se ve mně cosi zlomilo a pocítil jsem hroznou bezmoc a marnost. Už nechci být takovým a podobným skutkům přítomen.“

Leona poslušně usrkávala víno a lehce pokyvovala hlavou, jako by ji jeho přiznání slabosti uklidnilo.

„Docela to chápu. Já bych to nejspíš neustála vůbec. Ale ty? Jak říkáš, děláš to tolik roků. Nikdy předtím ti to přece nevadilo, tak proč najednou až teď?“

„Vadilo, děvče, vadilo. Ale dělal jsem svou práci, tak jsem o tom nemluvil, ani jsem si to nemohl dovolit, a bylo by to stejně zbytečné.“

„Tak vidíš.“

„Jenomže teď už ji dělat nemusím, mám na vybranou a v tom je právě ta nádhera. V té svobodné volbě.“

„Nemůžeš přece…“

„Jenom si představ, Leono, že fakt můžu. Konečně pořád jenom nemusím, a něco taky můžu a hrozně se mi ulevilo. Tak mi to, prosím pěkně, nekaz.“

Leona vyšuměla jako sklenička sektu a další hovor se už aspoň na chvíli točil jenom okolo běžných věcí, které se v denním světle ukládaly jako dlouhé stíny, protahující se pod zapadajícím sluncem.

Pořád ještě kapitán Otakar Kuba, toho času na útěku před realitou světa, vraždami a sebou samým, konečně pocítil úlevu a uspokojení, jako by právě úspěšně odrazil křižácký útok, o čemž svědčilo i jakési zvláštní uklidnění a nebývalé, až poetické rozpoložení.

„Víš o tom, že září je u nás nejkrásnější měsíc? Slunce už je klidné a smířlivé, nastává čas sklizní…“

„To snad ne! Vždyť je to jedno, ne?“ zaúpěla a přerušila netrpělivě náhlý příval Kubovy přírodní lyriky.

„Tady je to fakt skoro jedno. Vidíš nad sebou jenom nebe, zamračené nebo jasné a pod nohama dlažbu a na ní spadané listí, nebo sníh, či nic a podle toho určuješ roční období. Ale myslím u nás, tam dole. Všechno se s podzimem tak nějak odlehčí, zjihne a prosvítí. Září víno vaří, víš?“

Leona zvedla ostražitě hlavu, jako by mezi poetickým líčením rodné krajiny zaslechla varovný zvuk polnice. Rty měla ještě vlhké vínem a oči se jí zaoblily úžasem.

„To myslíš ten zapadákov?“

„Ty říkáš zapadákov, jak jinak, vždyť jsi tam nikdy nebyla, já tomu místu říkám už hodně let s úctou a láskou moje rodná víska.“

„Co mi tady a teď vyčítáš, ty sám ses tam roky neukázal ani sis nevzpomněl, tak proč najednou tolik dojetí?“

„Právě že neukázal. Od smrti rodičů jsem tam pořádně nebyl, vždycky jsem jenom tak projel, ale teď je ta správná chvíle, abych všechno napravil a trochu se znovu obeznámil nejen s prostředím, ale i s lidmi.“

„A co tím chceš říct?“

„Mám ještě nejmíň měsíc letošní dovolené, o zbytku té loňské ani nemluvím.“

Ta poslední Kubova věta uvedla Leonu zase do varu. Ostatně, jí stačilo málo, aby vypěnila jako ušlechtilá arabská káva a současně syčela jako tlakový hrnec.

„To nemyslíš, Otakare, vážně. Chtěli jsme jet přece ještě k moři. Užít si vody a slunce a plánujeme to od jara. Počítám s tím a těším se. Co jsem komu udělala, že mě poslední dobou stíhá jedna jobovka za druhou, to se chceš vážně zahrabat zrovna tam?“

Mělo ho varovat už jenom to oslovení. Otakare říkala jenom v krajním případě, ale nebyl ochotný už nic měnit, kráčel za svým vozem jako slepý a hluchý kůň.

„Mám pro tebe skvělý návrh. Můžeš jet klidně se mnou. Tam je celý rok tolik slunce, to bys koukala.“

Trhla sebou a trochu se nadzvedla, jako by se chtěla vznést až ke stropu.

„Tak to je moc i na mě. A i kdybych o tom uvažovala, o čemž silně pochybuji, tolik jsem toho totiž zatím nevypila, musela bych ti položit zásadní otázku.“

„Povídej, jsem jedno veliké ucho.“

„Tak dobře poslouchej, ty ucho. Je tam snad v té tvé rodné džungli hotel? Nebo si myslíš, že budu bydlet někde ve stanu či dokonce v kupce sena, umývat se v potoce a snídat gulášovou pytlíkovou polívku z kotlíku?“

„Co tě nemá, drahá. Mám tam přece domek po rodičích, zapomněla jsi snad? Je tam ložnice, koupelna s bojlerem, který obnáší teplou vodu, i dost slušně vybavená kuchyně. Se sporákem i lednicí. To ovšem není tvoje doména.“

Leoniny oči se od užaslého zaoblení protáhly do zlověstných čárek.

„Odpusť si ty impertinentní narážky, skutečně sice nejsem žádná kuchta, co se motá věčně kolem kamen, ale drž se raději tématu. Myslíš to vážně, ano?“

„Smrtelně. Už jsem se rozhodl,“ řekl i přesto, že se nápad v jeho hlavě zrodil právě v té chvíli.

„Fajn. Další z tvých sólových rozhodnutí, skutečně nevycházím z úžasu. Děkuji, že jsi mi to aspoň ráčil sdělit. Já se ani rozhodovat nemusím. Se mnou v tomto svém projektu nepočítej. Já se zařídím podle sebe. Můžu ti jenom říct, že tohle je na mě fakt hodně, už víc než dost.“

Zlobila se moc. Na stole nechala nedopitou skleničku tramínu, který možná voněl i po květinách, a proplétala se sice naštvaně, ale stále ladně mezi stoly, sledována pohledy skoro všech mužů, s výjimkou nadrženého cukrouše u protějšího stolu, neboť ten byl v té chvíli přímo u pramene. Rukou právě dobyvatelsky šátral mezi knoflíčky sněhobílé halenky své pořád ještě spolustolovnice.

I Otakar Kuba sledoval vzdalující se dokonalou Leoninu postavu, nikoli však se zájmem a obdivem jako většina pasivně, leč okouzleně přihlížejících, nýbrž s nostalgickým smutkem. Nedokázal ji ale v té chvíli zavolat zpátky, natož aby za ní běžel.

Cítil se najednou unavený a měl neodbytný pocit, že právě v té chvíli byla od něj odseknuta poslední větev. Cítil se jako starý peň.

Větev byla ještě živá, stará pouhé čtyři roky, a rána po ní překvapivě zabolela. Místo stromového balzámu si však nechal přinést ještě jednu dvojku.

Dlouho převaloval doušek v ústech, na patře třídil jeho chuť, dělil se o ni s jazykem a říkal si s uspokojením, ano, přece jen voní po růžích.

Jeho smutek nebyl tak veliký, aby se s vínem nesrovnal. Neměl překvapivě ani vztek a optimisticky se ptal sám sebe – co bych mohl ještě ztratit?

První krok zpátky

Bylo mu skutečně líto, že se s Leonou nedokázal domluvit, ale na svém překvapivém a náhlém rozhodnutí už nic nezměnil. Dokonce se těšil, jak bude všechno podřizovat jenom sobě. Nebude muset vydávat rozkazy jiným a být odpovědný za lidi, kteří si to v mnoha případech nezaslouží, ani nebude muset sám poslouchat rozkazy jiných.

Svoji budoucnost měl před sebou aspoň v té chvíli nalajnovanou a jako vymalovanou.

Ráno vstane, až vstane, tedy jak říkal pan Werich, po procitnutí, lhostejno zda brzy či později.

Nebude muset potupně zobat zrní, jako když zcela náhodou připravuje snídani Leona.

Udělá si vajíčka na cibulce a na slanině, aby se i cholesterol měl dobře. Kávu s mlékem si osladí medem, aby zmírnil a vykompenzoval svoje prohřešky, a k tomu všemu si otevře ranní noviny.

Ano i pantofle si nazuje a obleče si vlněný kostkovaný župan, který dozajista pořád visí v koupelně na háčku.

Kromě těch příjemných požitků přestane být čas jeho nepřítelem. Nebudou se honit navzájem kdo s koho, budou spolu sdílet následující život v přátelské souhře.

Měl už sbaleno, těch pár osobních věcí, které zatím mohl potřebovat, se bez problémů vešlo do jediné veliké tašky, neboť přepychové značkové košile a nákladné obleky a všelijaké prý nezbytné doplňky nechal viset zatím ve skříni.

Tam, kam odjížděl, by mu nebyly k ničemu.

Klíč od poněkud vypleněné garsonky, která překvapivě zazela prázdnotou, ačkoli toho s sebou moc neodnášel, předal svému zástupci a doufal, že i nástupci, evidentně natěšenému a potěšenému poručíku Lukáši Vrbovi.

Neměl kytky ani kanára, o něž by bylo potřeba v jeho nepřítomnosti pečovat, jenom považoval za nutné, aby občas někdo důvěryhodný zkontroloval, zda je všechno v pořádku, neboť zloději stále řádili, i přestože prázdniny a dovolené skončily, jako dotěrní a otravní komáři po povodních.

Shora od sousedů mohlo také něco přitéct. Nebylo by to poprvé, vana jim přetekla už několikrát.

„A měj na paměti, ne že mi tam z toho, sotva vytáhnu paty, uděláš hambinec, hampejz nebo bordel. Vyber si, všechno je to o jednom. To by mi ta tvoje asi nepoděkovala, že jsem ti poskytl takový prostor,“ neodpustil si varovně poznamenat, ačkoli tušil, že celkem zbytečně.

Lukáš se zatvářil jako svatý na rozcestí, kterého z nebe vyhnali a v pekle nechtějí, ale Otakara Kubu nedojal ani u něj nevyvolal stín pochybnosti. Znal za ta léta, co spolu sloužili pod jedním praporem, dokonale slabosti svého mladšího podřízeného.

Někdo pil, jiný kouřil nebo dělal oboje a Lukáš pil, někdy i ve vzácných chvílích kouřil a k tomu všemu měl ještě rád holky. Skoro všechny.

Nepřevažoval je na vahách ani nehodnotil barvu jejich vlasů či očí, stačilo, aby byla mladá a pěkná a také trochu veselá, nekomplikovaná, a tím pádem měla všechno, aby Lukáše, byť často jenom nakrátko, zaujala a částečně zblbla.

V duchu si sklíčeně pomyslel, že poskytnutím klíče od svého výsostného území zvětšuje Lukášův prostor pro zálety a úlety a jako by mu tímto gestem vyjadřoval podporu a dával své požehnání, ale v duchu se ujistil a ospravedlnil.

Koneckonců, když chce člověk něco udělat, způsob a místo si vždycky najde. To věděl docela jistě, nejen ze svých vlastních zkušeností.

Loučení se odehrálo v hekticky pracovním ruchu, neboť v noci kdosi utloukl u nádraží kvůli mizerné pětistovce staříka, který byl možná bez domova nebo jen šel prostě na ranní vlak, aby zajel pohlídat vnoučata.

Okamžitě vypuklo něco jako mobilizace a Otakar si připadal, že už sem nepatří.

Jak málo stačilo, aby stál najednou na pokraji všeho dění, mimo. Pozoroval je s úsměvným porozuměním.

Začali kmitat jako fretky, na chvíli měl nutkání rozdělit úkoly a řídit vyšetřování, dokonce se k němu i pár hlav tázavě v němé otázce obrátilo.

Možná si ještě mysleli a doufali, že se k nim přece jen vrátí, nechápali, že by je nemohl po tolika letech jenom tak opustit a odejít si bůhvíkam.

Ale on stál nad svým stolem zamyšleně a tiše a byl svými vnitřními pocity překvapený a zaskočený a navíc byl přesvědčený, na rozdíl od nich, že cesta zpátky už nevede.

Leonin mobil zůstával od onoho zlomového podvečera před několika dny bez vzájemného propojení.

Zkoušel ji několikrát prozvonit, aby se pokusil o smír nebo aspoň o nějakou dohodu, ale jeho úsilí bylo marné, stále bez patřičné odezvy na druhé straně a naopak se zdálo, že volá do prázdna.

Nevzdával se, to nebyl jeho zvyk, až teprve po několika marných pokusech přišla konečně aspoň esemeska.

Neprud, otravo, mas to marny. Jed si, kam chces. Koncim.

Skutečnost se tak ukázala daleko prozaičtější. Na druhé straně nebylo prázdno, Leona se nepropadla do pekel. Prostě jenom mrkla svým dokonalým okem na displej a rozhodla se na jeho číslo jednoduše nereagovat.

Díval se na svůj stůl, trochu ošoupaný v místech, kde se o něj často opíral lokty s hlavou v dlaních, a s úžasem zjistil, že na něm kromě vybledlých skvrn od hrnků s kávou či čajem nezanechává nic osobního.

„Jak vidíš, zase máme fofr. Musím letět, když už mám ty třeba jen přechodné kompetence. Tak se měj, jak chceš a umíš, hlavně si oddáchni, užij si to, ale nezapomeň přitom ani na dobré vychování,“ zazubil se Lukáš.

„Si piš, ale dobré vychování a užití si k sobě moc nejdou. Buď jedno, anebo druhé. To víš přece nejlíp sám. Však můžeš starého a osamělého vlka v jeho doupěti navštívit. Pokud si dobře pamatuju, začíná právě burčáková sezona.“

„Co to je? Zní to na první poslech jako burákové máslo. Jenom jednou jsem to ochutnal, když to mají v Americe tak ve fóru. A řeknu ti, fuj.“

„Vole.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Poslední kapka

První krok zpátky