EDICE

PAPRSEK

SVAZEK

DRUHÝ

LID, DEMOKRACIE, SOCIALISMUS

POHÁDKA O STALINOVI

ZRCADLO KOMUNISTICKÉ ŘEČI

Petr

Fidelius

Řeč

komunistické

moci

TRIÁDA

PRAHA

Předmluva

PŘEDMLUVA

Vydávat znovu – osm let po pádu komunistického režimu – analýzy komunistické řeči, které předtím už dobrých deset let kolovaly v samizdatu a byly i knižně vydány v zahraničí, to je rozhodnutí, které si autor aspoň sám pro sebe musí nějak zdůvodnit. Do jisté míry lze tento ediční krok ospravedlnit poptávkou vyplývající z toho, že samizdatové a exilové publikace nejsou dnes běžně dostupné; mnohokrát jsem byl po listopadu 1989 dotazován, od lidí mně známých i (do té doby) neznámých, kdy už „to“ konečně vyjde tiskem. Druhým, snad ještě závažnějším motivem je pro mne skutečnost, že u nás dodnes neexistuje nejen nějaké lepší, ale vůbec žádné jiné zpracování daného tématu (částečně se problematiky dotýká pouze Macura ve Šťastném věku, 1992). Pro českou lingvistiku jako by byl tento jazykový fenomén neexistoval. Můj dávný pokus zůstal kupodivu osamocen.

Nemohu se zde bohudík uchýlit k frázi, kterou autoři v podobných případech v předmluvách obvykle užívají, totiž že dnes bych to celé napsal jinak. Neboť po pravdě řečeno, dnes bych se nejspíš do takového podniku vůbec nepouštěl. Odradila by mne neobyčejná šíře a spletitost daného problému. Pojednat ho adekvátně ve všech jeho aspektech a dimenzích znamenalo by napsat encyklopedické dílo, k jehož zpracování by bylo zapotřebí celého týmu autorů, odborníků v různých disciplinách. V sedmdesátých letech – jako obyčejný topič v kotelně – jsem si tyto starosti nemusel připouštět. Téma přede mnou nestálo jako předmět akademického výzkumu, nýbrž jako výzva každodenní, naléhavé skutečnosti. Úvodníky Rudého práva nastolovaly otázku komunistické řeči jako předmět reflexe aktuální životní zkušenosti. Jakou funkci tu jazyk vlastně plní? Zprvu mne upoutala jeho (nezáměrná) funkce estetická. Vychutnával jsem magii „stranického slova“ a pro vlastní potěchu a pobavení jsem z jeho „poetického“ potenciálu čerpal látku k různým jazykovým hříčkám. Takto se v oné době jistě bavili mnozí, a já jsem nikdy necítil potřebu chodit s podobnými kreacemi na veřejnost. Budiž mi nicméně dovoleno, při této výjimečné příležitosti, jako doklad ryze neakademického východiska mého pozdějšího bádání uvést aspoň dvě ukázky.

narodil jsem se a dokud žiji                               NA SMETIŠTĚ

běžím v duchu závěrů a po linii                         DĚJIN

v podmínkách přechodu k novým formám     NA SMETIŠTĚ

vždy v čele boje proti zastaralým normám      DĚJIN

a za nápravu všech negativních rysů                 NA SMETIŠTĚ

tady není a nemůže být kompromisů               DĚJIN

konstruktivně podporuji vývoj situace              NA SMETIŠTĚ

ve prospěch prohloubení tvůrčí stabilizace    DĚJIN

ve prospěch upevnění zdravé mobilizace       NA SMETIŠTĚ

já narodil jsem se a dosud žiji

Z takovýchto etud pak vznikaly rozsáhlejší kompozice, jako například:

ÓDA NA REALITU

poezie prý je odraz reality

realita je když nejsou byty

realita je když lejno muší

rozleptává zvolna tvoji duši

realita to je nikdy neskončená prověrka

realita to je pepřem zasypaná oděrka

realita je ta zem kde zítřky zívají

kde muklové píseň práce zpívají

realita to je vyčerpané konto

realita to je bronto bronto BRONTO

realita toť přehlasovaný otazník

toť vyceněný kádrový dotazník

toť pevný základ pro tvou jistotu

realita je když neudržíš čistotu

realita je když z kanálů se voda vrací

když se musí ježibaba živit prací

realita je když teta

Alžběta když teta realita

je když

REALITA JE BOJ

realita toť třídní boj

realita toť v prdeli oj

realita je boj idejí

v němž budulíni mizejí

boj o zrno

boj o vědomí

boj o široké masy

boj o zítřek

boj o mladého člověka

boj o putovní zástavu

boj o nekompromisní plnění

boj o pravidelnou stolici

boj o komplexní hodnocení

boj o holou zadnici

realita je boj                    O PÍĎ V CELÉ NAHOTĚ

realita toť třídní boj       O PÍĎ V CELÉ NAHOTĚ

realita toť v prdeli oj      O PÍĎ V CELÉ NAHOTĚ

realita je boj idejí           O PÍĎ V CELÉ NAHOTĚ

v němž budulíni mizejí

boj proti parazitům

boj proti fluktuantům

boj proti jehovitům

boj proti kverulantům

boj proti pozůstatkům

boj proti přežitkům

boj proti pochybným vzorům

boj proti všem nesprávným názorům

realita je boj

proti falešným hodnotám                               REALITA JE BOJ

proti jednostranné kritice                               REALITA JE BOJ

proti samozvané skutečnosti                         REALITA JE BOJ

proti bublině jež zákonitě splaskla               REALITA JE BOJ

proti bílým vránám                                           REALITA JE BOJ

proti černým pasažérům                                 REALITA JE BOJ

proti všem kdo nemají správnou jízdenku  REALITA JE BOJ

proti všem kdo nemají dobré úmysly           REALITA JE BOJ

proti všem kdo kálejí do vlastního hnízda   REALITA JE BOJ

realita toť třídní boj           NA VŠECH FRONTÁCH

realita toť v prdeli oj         NA VŠECH FRONTÁCH

realita je boj idejí              NA VŠECH FRONTÁCH

v němž budulíni mizejí     NA VŠECH FRONTÁCH

boj za dosažení

boj za udržení

boj za posílení

boj za upevnění

boj za prohloubení

boj za dovršení

boj za překonání

boj za další úspěchy                                 A NIKDY JINAK

za další rozvoj pozitivních přeměn        A NIKDY JINAK

za důslednou realizaci všech závěrů     A NIKDY JINAK

za záchranu rekursivní permutace         A NIKDY JINAK

za zájmy polotovarů                                 A NIKDY JINAK

za čistotu principů                                    A NIKDY JINAK

za maximální ztotožnění                          A NIKDY JINAK

boj za klady proti záporům

boj za akci proti reakci

boj za všechno proti všem

realita je boj                        JAKO BETON

realita toť třídní boj            JAKO BETON

realita toť v prdeli oj          JAKO BETON

realita je boj idejí               JAKO BETON

v němž budulíni mizejí

realita to je předmět prodeje a koupě

budulíne co se tváříš proboha tak hloupě

realita SEDM PATER PRO TISÍCE PŘÁNÍ

realita sedm přání pro tisíce pater

realita to je naše slavná alma mater

toť pedel povýšený na rektora

toť Macocha při pohledu shora

honička na zrádce na hyeny

odkaz tvořivě rozvíjený

ten odkaz zděný /HOVNO/ ten zděděný

odkaz náš svatý

a nedotknutelný tvořivě vzatý

na nebe kde zůstává svěží

i když léta léta běží

jak pohyblivá Madla po linii

jak moje Anna Líza která V CELÉ NAHOTĚ

je O PÍĎ blíže životu čím /HOVNO/ tím blíže

životu čím život /HOVNO/ čím PÍĎ je praxi

reality máme tolik kolik se vejde jaksi

BRONTOSAURŮ

na špičku

jehly

Při těchto „poetických“ hrátkách však neodbytně vystupovala otázka po referenční funkci komunistického jazyka. O čem se tu vlastně mluví? Mluví se tu vůbec o něčem? Dávají všechny ty – mnohdy tak bizarní – jazykové projevy, jež přináší Rudé právo, nějaký smysl? Brzy jsem zjistil, že v komunistické řeči vládne jakýsi řád, že je to opravdu řeč o nějakém světě, byť to byl svět „imaginární“, tedy určitý ideologický obraz světa. A tak jsem začal zkoumat obsah základních pojmů, o něž se tato řeč opírá, vzájemné vztahy mezi nimi, její „stavební principy“. Mým nejsilnějším badatelským zážitkem bylo poznání, že ve své vlastní řeči podává komunistický režim zcela pravdivý obraz o své povaze.

Je zbytečné zdůrazňovat dílčí charakter mého zkoumání komunistické řeči. Zajímala mne především její dimenze sémantická. V tomto ohledu jsem myslím dostatečně prokázal, že tu nejde o nesmyslný „blábol“ o ničem, ani o amorfní chuchvalec „lží“, nýbrž o regulérní řeč, která (přinejmenším o svém producentu a jeho vidění světa) něco skutečně říká. Každá řeč – každé užití jazyka – má ovšem i svůj aspekt pragmatický, a tady je v případě komunistické „propagandy“ jistý kámen úrazu. Máme tu co činit se zvláštním druhem jazykové komunikace, kde především není namnoze jasné, kdo vlastně mluví ke komu. Kdo promlouvá v úvodnících Rudého práva nebo v sáhodlouhých projevech různých politických činitelů? Strana? Ústřední výbor? Nebo prostě „my“? Zdá se, že v tom únavném opakování obecných tvrzení, kde jedno předpokládá druhé a všechna jsou ve své vzájemné podmíněnosti podávána jako provždy platné a zásadně nezpochybnitelné pravdy, není pro individuální subjekt promluvy žádné místo. Stejně mlhavý a neurčitý je adresát těchto jazykových projevů. Zdá se, jako by si komunistická řeč spolu se svým obrazem světa konstruovala rovněž adresáty, o nichž předpokládá, že její „svět“ plně sdílejí, že jsou již přesvědčeni, že už „vědí“ (srv. oblíbený obrat „náš lid dobře ví, že...“); její jazykové projevy stojí vesměs na předpokladu široce sdílené samozřejmosti výpovědí, jejichž subjektem je jakési neurčené, universální „my“ („je známo, že...“).

Protože takovýto ideální adresát – houba vděčně sající „stranické slovo“ – se v reálném světě, v němž jsme žili, pochopitelně nevyskytoval, svádělo to často k lehkovážnému podceňování nepříznivých dopadů, jež mohl mít fenomén komunistické řeči na „ekologii“ jazyka a myšlení ve společnosti – pod chatrnou záminkou, že tomu přece stejně nikdo „nevěří“. Nad otázkou účinnosti oficiální propagandy jsem se mnohokrát zamýšlel, leč bez valného úspěchu: nepodařilo se mi ji ani adekvátně formulovat.*) Otázka ta ovšem přesahuje oblast lingvistické analýzy a úzce souvisí zvláště s faktem monopolu komunistické řeči ve veřejné komunikaci. A to nás přivádí ke druhému význačnému rysu komunistického užívání jazyka, pokud jde o jeho dimenzi pragmatickou, totiž k výslovnému záměru působit na vědomí „našich lidí“ za účelem jeho „přeměny“, která by znamenala „ztotožnění“ s programem a metodami strany jakožto řídící složky společnosti. Komunistická propaganda se nikdy netajila tím, že slovo je pro ni „ideovou zbraní“, výchovným prostředkem, tedy v podstatě mocenským nástrojem. To přímo provokovalo iluzi, kterou bych dnes nazval „iluzí záměrnosti“, a sice představu, že jde o jakousi „novou řeč“, kterou si totalitní moc záměrně vytváří jako nástroj k ovládnutí, ba ochromení lidské mysli. Porůznu se pak vyskytovaly snahy konceptualizovat tuto představu jako „zneužívání“ jazyka, jeho „účelovou manipulaci“ či „korupci“ apod. Toto pokušení bylo zvláště silné v době kolem orwellovského roku 1984. Zpětně musím přiznat, že ani já jsem se této iluzi záměrnosti nedokázal zcela ubránit, i když jsem si uvědomoval, že komunistická řeč a odpovídající obraz světa byly v základních rysech hotovy dávno před tím, než bylo u nás nastoleno „socialistické společenské a státní zřízení“, a že komunistická řeč není zdaleka pouhou propagandou, účelově zaměřenou navenek, nýbrž že „svazuje“ do značné míry i mysl svých producentů: svazovalo je právě určité vidění světa, pročež nemohli tak docela říkat, co by se jim zachtělo, jen aby někoho „oklamali“. Tento omezující, svazující prvek, vlastní každému typu řeči, se v sedmdesátých letech zajímavě projevoval i v jazykových projevech tzv. eurokomunistů či komunistických „disidentů“. Otázka genealogie komunistické řeči je neobyčejně složitá a zahrnuje řadu problémů sociolingvistických, sociálněpsychologických i politologických. Její řešení by si vyžádalo mj. srovnávací analýzu řeči nacistické, u nás dobře dostupné v domácí variantě protektorátní. To všechno jsou debita, jichž se budou muset případně ujmout jiní. Další průzkum této problematiky, u nás pohříchu zanedbané, neztratil po zhroucení komunismu na aktuálnosti, spíše naopak: nebezpečí, že tato rozvrácená civilizace zplodí nějaké jiné, nové formy totalismu, není rozhodně zažehnáno. Padesátileté zkušenosti nás učí, že není třeba čekat na skutky (to už bývá pozdě), ale že celkem spolehlivě platí zásada: podle řeči jejich poznáte je.

Pro přítomné vydání jsem všechny tři studie důkladně revidoval. U prvních dvou musely být redakční zásahy místy poměrně ostré: jednak bylo třeba napravovat stylistické prohřešky začínajícího autora, jednak bylo nutné redukovat na minimum přesahy v textu i v dokumentaci, dané okolnostmi jejich vzniku (viz poznámku pod čarou na s. 120). Všechny úpravy se však týkaly pouze slovesného vyjádření či formy podání: nedotčen zůstal samozřejmě základní charakter textu, pokud jde o postupné osvojování dané látky: je tak například dobře patrné, jak dlouho mi trvalo, než jsem byl s to (vlastně až v předvečer pádu režimu) podat koherentní výklad principu „velké sekyry“ či samého pojmu „socialismu“. Excerpovaný materiál pokrývá vlastně jen několik málo let; mohl by být snadno rozšířen formou jakési malé čítanky, to je ovšem projekt, o jehož uskutečnění může rozhodnout jedině budoucí poptávka. I tak se domnívám, že sebrané doklady mohou posloužit k dalším analýzám, a v tom také spatřuji hlavní smysl přítomné publikace.

Při stylistické redakci starších textů bylo mi leckdy inspiračním vodítkem vynikající francouzské přetlumočení od paní Eriky Abrams, na kterou v této souvislosti vděčně vzpomínám. Když si v duchu vybavím onu dobu, je tomu bezmála dvacet let, kdy jsem s rozborem jazyka Rudého práva začínal, cítím potřebu poděkovat především své ženě, která byla vždycky mou první čtenářkou a nesla se mnou všelikou nejistotu tehdejších časů, jakož i všem, kteří přátelskou radou a povzbuzením provázeli mé první krůčky na „neprošlapané cestě“ poznání komunistické řeči, zvláště Jaroslavu Kořánovi, Rudolfu Kučerovi, Jiřímu Kovaříkovi, Karlu Šprunkovi. S vděčností vzpomínám též na písařky, které pořizovaly první opisy mých prací, zejména na paní Evu Veseckou a Jiřinu Čílovou. A v neposlední řadě patří můj dík Robertu Krumphanzlovi, bez jehož vytrvalého naléhání a bedlivé editorské supervize by přítomný svazek nemohl spatřit světlo světa.

PRAHA, ŘÍJEN 1997                                    PETR FIDELIUS

*) Věnoval jsem tomuto tématu esej O zacházení se slovy, který tvořil součást mnichovské edice Jazyk a moc. Výsledek mého tehdejšího uvažování mi dnes připadá natolik neuspokojivý, že jsem tento text z přítomného vydání vyloučil.

LID, DEMOKRACIE, SOCIALISMUS (1978)

Lid, demokracie, socialismus

PŘÍSPĚVEK

KE STUDIU POJMOSLOVÍ

SOUČASNÉ OFICIÁLNÍ

PROPAGANDY

(1978)

Panu Z. Sváčkovi

z Českých Budějovic

«Chtěl bych poděkovat za to,

že se Rudé právo vrátilo

ke každodenním úvodníkům.

Jsou velmi zdařilé.»

Z. Sváček z Českých Budějovic

(RP, 18. 9. 1978, s. 3)

Slovo úvodem

SLOVO ÚVODEM

Společnost, ve které žijeme, je poznamenána ustavičným a takřka všudypřítomným působením oficiální propagandy. Rozptýlenému konzumentu se většinou jeví jako amorfní chuchvalec „lží“, jejichž jediným smyslem a důvodem je demagogické „ospravedlňování“ aktuální stranické politiky; jako podivné „šílenství“ jazyka, postaveného do služby momentálním potřebám a zájmům mocenského centra. Oficiální propaganda se takovým způsobem skutečně mnohdy prezentuje, nechceme tuto její tvář popírat. Soustředíme-li se však pouze na tento aspekt, nutně nám unikne její celková stavba logická a myšlenková.

Při pozornějším pohledu zjistíme, že nám oficiální propaganda předkládá podivuhodně ucelený a vnitřně prokomponovaný model společnosti. Vnímavému pozorovateli se tu otvírá sugestivní svět se zvláštní, nezaměnitelnou atmosférou, odpovídající jistému vyhraněnému způsobu myšlení. Chceme-li pochopit, na jakých principech je tento imaginární svět postaven, tedy jak to ve světě oficiální propagandy chodí a proč, musíme se nejprve naučit rozumět řeči, kterou se zde mluví. A k tomu právě chceme přispět touto studií.

Vybrali jsme si několik základních pojmů, na nichž celá konstrukce oficiální propagandy spočívá, a pokusíme se co možná nepředpojatě prozkoumat jejich obsah. Nemíníme při tom s výroky oficiální propagandy polemizovat, nýbrž zachytit smysl toho, co říká. Vycházíme totiž z předpokladu, že opravdu něco říká; že nejde o neuchopitelný, ze dne na den se měnící „blábol“, ani o výraz čiré libovůle jednotlivých pisatelů. V dokumentaci se opíráme především o Rudé právo, list bezpochyby nad jiné autoritativní, o němž lze mít za to, že tlumočí ze všech nejautentičtěji oficiální názory a postoje.

K nejfrekventovanějším a přitom na první pohled nejméně jasným výrazům v oficiální politické terminologii patří «lid». Podle našeho názoru má tento pojem klíčový význam pro pochopení všeho ostatního. Obrazně řečeno, právě «lid» otvírá bránu do «světa socialismu». Tvoří proto východisko našeho šetření.

Lid a jeho úloha

LID A JEHO ÚLOHA

«Otvírám každý den své oblíbené

Rudé právo s napětím, co zajímavého

přináší. Nikdy nejsem zklamána.»

Y. Nečasová, Drásov

(Haló sobota, 23. 9. 1978, s. 5)

Vyjděme z faktu, jenž stojí mimo jakoukoli pochybnost: žijeme ve státě o určitém počtu občanů. Vzhledem k tomu může mít termín «lid» dva podstatně odlišné významy: buď se vztahuje na všechny občany, míní se jím tedy souhrn občanů daného státního celku, nebo se vztahuje jen na některé občany, označuje tedy pouze určitou kategorii občanů daného státu. První pojetí můžeme pro jednoduchost nazvat celkovým nebo globálním, druhé pak omezujícím nebo restriktivním.

Ještě než se vydáme na procházku Rudým právem, podívejme se, co praví v této věci Slovník spisovného jazyka českého (Praha, Academia 1971). «Lid» je tu definován jako «široké pracující vrstvy společnosti» a mezi příklady se na prvním místě uvádí spojení «pracující lid». Ano, tenhle přívlastek opravdu velmi často doprovází jméno «lid» – ale jakou tu má vlastně funkci? Na první pohled se zdá nadbytečný, vždyť pracovní činnost je už z definice samé nutným atributem «lidu». O jakou «práci» tady jde? Co přesně znamená výraz «pracující»? Slovník nás opět poučí, že «pracující» je ten, «kdo pracuje (ve významu 2, tj. vykonává nějakou práci pro obživu), je zaměstnán». To jsou tedy «pracující». Ale jsou tu také důchodci, ženy v domácnosti, studující a osoby, které z rozmanitých příčin pracovat nemohou: nemocní, invalidé apod. Patří tyto «nepracující» skupiny občanů do «lidu», nebo ne? Kdybychom se spolehli na slovníkovou definici, odpověď by musela být záporná. Sama kategorie «pracujících» však není jednoznačně vymezena. «Pracovat pro obživu» je širší pojem nežli «být zaměstnán». Mohli bychom se tázat dále: jsou plnohodnotnými «pracujícími» i občané, kteří sice «pracují pro obživu», ale nejsou v zaměstnaneckém poměru?

Vraťme se ještě k výrazu «pracující lid». Na jedné straně by mohl mít zkoumaný přívlastek (teoreticky) význam specifikující, jako třeba ve výrazu «pracující důchodce»; důchodce jako takový není charakterizován pracovní činností, někteří důchodci však pracují. Tato eventualita by ovšem předpokládala existenci jakéhosi «lidu nepracujícího», což by bylo v rozporu s definicí uvedenou ve slovníku. Na druhé straně jsou přívlastky, které význam podstatného jména neomezují, vyjadřují pouze jistý znak, který do obsahu daného jména patří z povahy věci samé. Jako když řekneme «smrtelný člověk». Smrtelnost je vlastnost, kterou u každého člověka nutně předpokládáme; bytost, která by nebyla (v biologickém smyslu) smrtelná, bychom nemohli označit jménem «člověk». V takovém významu by se přívlastek «pracující» ve spojení «pracující lid» shodoval se slovníkovou definicí, stavěl by nás však před otázku, zda «práce pro obživu», či dokonce v užším smyslu zaměstnanecký poměr, je opravdu nutným předpokladem přináležitosti k «lidu».

Tak pouhý pohled do slovníku nás přivádí k zamyšlení nad zásadní otázkou hranic «lidu» a kritérií příslušnosti k němu. Pokusíme se najít odpověď v Rudém právu.*)

* * *

Vezměme například úvodník s výmluvným názvem Po boku lidu (RP, 1. 2. 1977). Už sama slovní formulace napovídá, že «lid» je tu pojat restriktivně: kdyby k němu patřili všichni občané, kdo by pak kráčel po jeho boku? Z textu se dovídáme, že v tomto postavení souputníků jsou – umělečtí pracovníci.

[1]      «[...] provolání je jasnou a srozumitelnou odpovědí na otázku, na čí straně stojí naši umělečtí pracovníci.»

[2]      «[...] přesvědčivé vystoupení našich nejpřednějších umělců, jímž znovu stvrdili své místo po boku lidu.»

Podobně se o umělcích mluví i jinde:

[3]      «Řekli své jasné slovo socialistických umělců, kteří se z lidu zrodili a s lidem jdou.»

(Úvodník, RP, 31. 1. 1977)

[4]      «Naši umělci jdou s lidem a lid s nimi. Prokazuje to nezvratně široký ohlas, spontánní souhlas pracujících.»

(Tamtéž)

Z toho zřejmě vyplývá, že umělci, ač se «z lidu zrodili», nejsou jeho součástí, neboť «jdou po jeho boku». (Ledaže by se nám tu nabízela neobvyklá podívaná na část kráčející vedle celku, do něhož patří...) Umělci tedy do «lidu» nepatří, ale nicméně jsou s «lidem» úzce spjati. Když pisatel úvodníku líčí tento svazek, upadá na chvíli do mystického vytržení:

[5]      «Tací jsou naši umělci. Jsou s touto líbeznou, překrásnou zemí, jsou jedno tělo, jedna krev, dýchají s tímto lidem.»

(Tamtéž)

V témže úvodníku lze číst i tento pozoruhodný výrok:

[6]      «Hlas lidu zazněl naplno ze slov, která tu pronesli Jan Kozák, Bohumil Říha, Jan Seidel a další umělci.»

Jak tomu máme rozumět? Tvoří snad pp. Kozák, Říha a Seidel výjimku a patří – ač umělci – mezi «lid»? Nebo je to třeba chápat tak, že uvedení umělci – ač sami do «lidu» nepatří – jsou jakýmisi médii, jejichž ústy čas od času «lid» promlouvá? A za jaké zásluhy se právě jim dostalo této cti?

«Umělci kráčející s lidem»: podivná vize. Dokázali bychom si jakž takž představit, že by umělci šli ruku v ruce dejme tomu s dělníky nebo s rolníky – ale s «lidem»? S kým to ti naši umělci vlastně jdou? Komu to stojí po boku?

[7]      «Všichni poctiví, čestní lidé této země jdou se stranou, pracují pro rozvoj socialistické společnosti, pro zítřky této země. V jedné frontě s lidem jde i všechno to nejlepší, co naše kultura má.»

(Úvodník, RP, 1. 2. 1977)

Při čtení této pasáže se vnucuje dojem, že pisatel v druhé větě zaměnil termín «strana» termínem «lid». Jde o pouhé nedopatření, anebo má tato záměna hlubší smysl? Je to odpověď na naši otázku, řekne-li se, že «jít s lidem» rovná se «jít se stranou»? Vzniká tím jen další otázka: v jakém vztahu jsou «lid» a «strana»? Kdyby mezi nimi byl vztah totožnosti, těžko by mohl Jan Fojtík tvrdit, že pro současné období je charakteristické «pevné sevření [sic!] strany a lidu» (RP, 24. 1. 1978, s. 1); «strana» a «lid» musí být dvě odlišné entity.

Ale co je tedy ten «lid», po jehož boku kráčejí umělci? V citátu [4] je naznačeno, že jsou to «pracující». Z toho by vyplývalo, že umělce nelze počítat mezi «pracující». Proti tomu bohužel stojí jiné doklady, jež máme k dispozici:

[8]      «[...] naše úspěchy v rozvoji národního hospodářství, životní úrovně a kultury by nebyly možné, kdyby o ně jednotně neusilovali všichni naši pracující, ať rubají uhlí, sklízejí vysoké úrody, či tvoří nová umělecká díla.»

(Tamtéž)

Podle toho se zdá, že do kategorie «pracujících» patří i umělci – minimálně spolu s horníky a rolníky. Na jiném místě je situace vyjádřena přímo s aritmetickou řízností:

[9]      «Nyní jim [rozuměj těm, kdož se snaží ostouzet naši republiku – pozn. P. F.] dává odpověď výkvět naší kultury, když předtím své odhodlání a postoje vyjádřily tisíce pracujících. Tedy všechen náš lid podporuje politiku komunistické strany.»

(Úvodník, RP, 31. 1. 1977)

Na této formulaci je pozoruhodné, že umělci nejsou počítáni mezi «pracující», a přesto tvoří součást «lidu».

Musíme přiznat, že si s tím vším jaksi nevíme rady. Na příkladu jedné skupiny občanů – uměleckých pracovníků – jsme poznali, jak obtížné je zjistit, zda ta či ona konkrétní složka společnosti opravdu patří k «lidu», nebo ne. Jediná věc se zdá být jistá: «lid» sestává ne-li úplně, tedy aspoň z větší části z «pracujících». Otázkou zůstává, kdo vlastně patří do kategorie «pracujících» a zda k «lidu» náleží i ti, kdož «nepracují».

Koniec ukážky

Tiráž

EDICE PAPRSEK

SVAZEK DRUHÝ

Petr Fidelius Řeč

komunistické moci

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Ediční poznámka a soupis

pramenů Petr Fidelius

Slovníček citovaných

autorů Robert Krumphanzl

Typografie Vladimír Nárožník

Knižně vydalo nakladatelství Triáda,

Ostrovní 17,

110 00 Praha 1, v roce 2002

jako 2. svazek edice Paprsek

Odpovědný redaktor

Robert Krumphanzl

Počet stran knižní verze 218

Elektronické vydání první (2012)

Kniha vychází s podporou

Fund for Central and East European Book Projects

Vydání knihy podpořila Nadace Český literární fond

© Petr Fidelius, 1998

Dictionary © Robert Krumphanzl, 1998

ISBN tištěné verze 80-86138-03-8

ISBN verze EPUB 978-80-7474-047-3

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Table of Contents

Obálka

Předmluva

LID, DEMOKRACIE, SOCIALISMUS (1978)

Slovo úvodem

Lid a jeho úloha

POHÁDKA O STALINOVI (1980)

ZRCADLO KOMUNISTICKÉ ŘEČI (1989)

Tiráž