Nicole Krauss

The History of Love

Copyright © 2005 by Nicole Krauss

Translation © Otto Havrila 2010

Design & Layout © Janka & Palo Bálik 2010, 2011

Photo © Lou Noble 2009

Slovak edition © Artforum 2011

Font face: PT Serif © ParaType Ltd., 2009

Nicole Krauss

DEJINY

LÁSKY

Starým rodičom,

ktorí ma naučili, čo je pravým opakom miznutia, a Jonathanovi, môjmu životu

Posledné slová na zemi

Až keď mi napíšu nekrológ. Zajtra. Alebo pozajtra. Bude v ňom napísané: PO LEOVI GURSKOM OSTAL BYT PLNÝ HOVIEN. Čudujem sa, že ešte nie som pochovaný zaživa. Nie je to tu veľké. Len tak-tak sa mi darí udržať voľnú cestičku medzi posteľou a záchodom, záchodom a kuchynským stolom, kuchynským stolom a vchodovými dverami. Ak sa chcem dostať k vchodovým dverám zo záchoda, nedostanem sa k nim, musím prejsť okolo kuchynského stola. S obľubou si predstavujem, že posteľ je štart a záchod prvá dvojstovka, kuchynský stôl tretia stovka a vchodové dvere štvrtá: keď zazvoní zvonček a som v posteli, musím vyšprintovať a obehnúť záchod aj stôl, aby som sa dostal k dverám. Ak je to Bruno, bez slova ho pustím dnu, bežím naspäť do postele a v ušiach mi hučí rev neviditeľného davu.

Často rozmýšľam, kto ma posledný uvidí živého. Keby som sa mal staviť, tipol by som na poslíčka z čínskej reštaurácie. Štyrikrát do týždňa si tam objednávam večeru. Vždy keď príde, dlho hľadám peňaženku. Stojí so zamasteným vrecúškom vo dverách a ja uvažujem, či práve v túto noc nezjem jarné závitky, nevleziem do postele a nedostanem v spánku infarkt.

Snažím sa byť čo najviac na očiach. Keď vyleziem von, zavše sú kúpim džús, hoci nie som ani trochu smädný. Ak je obchod plný ľudí, dokonca schválne pustím drobné z ruky, takže sa rozkotúľajú na všetky strany. Potom si kľaknem na zem. Dá mi to poriadne zabrať, a ešte väčšmi, keď sa zase postavím. A predsa. Musím vyzerať ako blázon. Vojdem do obchodu so značkovou športovou obuvou a spýtam sa: Aké máte tenisky? Predavačovi stačí pohľad a je mu jasné, že som úbohý trkvas bez peňazí. Ukáže mi jediné lacnejšie tenisky, ktoré tam majú, rockportky biele ako sneh. Niééé, poviem, tie už mám, zamierim k značke Reebok a vyberiem si niečo, čo sa na tenisky ani nepodobá, skôr na akési vodotesné lodičky, a požiadam o číslo deväť. Mládenec sa na mňa pozrie znovu, tentoraz pozornejšie. Díva sa dlho a prísne. Deviatky, zopakujem a stískam topánku s plávacou blanou. Pokrúti hlavou a odíde po ne dozadu, a kým sa vráti, stiahnem si ponožky. Vyhrniem si nohavice a dívam sa na vetché pahýle svojich nôh, a uplynie trápna minúta, kým predavač pochopí, že čakám, až mi tie topánky navlečie. V skutočnosti si nikdy nič nekúpim. Chcem len, aby som nezomrel v deň, keď si ma nik nevšimne.

Pred niekoľkými mesiacmi som zbadal v novinách inzerát: HĽADÁME NAHÉ MODELY NA KRESLENIE. 15 $/HOD. Videlo sa mi to až priveľmi dobré, aby to bola pravda. Koľko ľudí a ako dlho by sa na mňa dívali! Zavolal som tam. Akási žena mi povedala, aby som prišiel budúci utorok. Chcel som jej načrtnúť, ako vyzerám, ale to ju nezaujímalo. Na výzore nezáleží, povedala.

Dni sa vliekli. Povedal som to Brunovi, ale zle ma pochopil, myslel si, že sa idem prihlásiť na kurz kreslenia, aby som mohol čumieť na holé baby. Nechcel si to dať vysvetliť. To sú hore úplne bez? spýtal sa. Mykol som plecami. Aj dole?

Keď zomrela pani Freid zo štvrtého poschodia a prišli na to až po troch dňoch, začali sme sa s Brunom navzájom kontrolovať. Vymýšľali sme si kadejaké zámienky – Minul sa mi hajzelpapier, povedal som, keď mi Bruno otvoril. Prešiel deň a ktosi mi klope na dvere. Zapotrošil sa mi televízny program, vysvetľoval a ja som mu dal svoj, hoci som vedel, že ten jeho leží ako zvyčajne na gauči. Raz za mnou zašiel v nedeľu poobede. Potreboval by som hrnček múky, povedal. Neodpustil som si poznámku, hoci to bolo odo mňa netaktné: Ty predsa nevieš variť. Chvíľu bolo ticho, potom sa mi Bruno pozrel do očí. Čo ty vieš, povedal, pečiem tortu.

Keď som prišiel do Ameriky, poznal som tu len vzdialeného bratanca, ktorý bol zámočníkom, a tak som začal pracovať uňho. Keby bol obuvníkom, bol by som sa stal obuvníkom; keby bol kydal latríny, bol by som to robil aj ja. Lenže on bol obuvník. Zaučil ma do remesla a ja som sa v ňom vyučil. Založili sme si spolu malú firmu a potom jedného dňa dostal tuberu, museli mu operovať pečeň, dostal vysokú horúčku a zomrel, a tak som firmu riadil sám. Polovicu zisku som posielal jeho manželke, a to aj potom, čo sa vydala za akéhosi doktora a presťahovala sa do Bay Side. Zámočníka som robil vyše päťdesiat rokov. Niežeby to napĺňalo moje predstavy. A predsa. Pravda je taká, že som si tú prácu obľúbil. Jedným, ktorí si zabuchli dvere, som pomáhal dostať sa dnu, druhým som zas pomáhal, aby sa dnu nedostal niekto neželaný a mohli pokojne spávať.

Potom som sa raz díval z okna. Možno som rozjímal o oblohe. Postavte k oknu idiota, a máte z neho Spinozu. Deň sa krátil, stmievalo sa. Načiahol som sa po šnúre od žiarovky a odrazu mi čosi zovrelo srdce. Klesol som na kolená. Pomyslel som si: nemôžeš žiť večne. Prešla minúta. Ďalšia. A ďalšia. S námahou som sa doplazil k telefónu.

Odumrelo mi dvadsaťpäť percent srdcového svalu. Chvíľu mi trvalo, kým som sa zotavil, ale do práce som sa už nevrátil. Prešiel rok. Uvedomoval som si, že čas plynie, ale len preto, že plynul. Civel som z okna. Sledoval som, ako sa jeseň mení na zimu. A zima na jar. Niekedy za mnou zašiel Bruno a civel so mnou. Poznali sme sa od malička; chodili sme spolu do školy. Patril medzi mojich najbližších priateľov – mal hrubé okuliare, ryšavkasté vlasy, ktoré nenávidel, a hlas, ktorý mu v rozčúlení preskakoval. Nevedel som, že ešte žije, ale potom som jedného dňa išiel po East Broadway a začul som jeho hlas. Otočil som sa. Bol ku mne obrátený chrbtom a pýtal sa predavača, koľko stojí akési ovocie. Pomyslel som si: Máš halucinácie, snívaš s otvorenými očami, vari je možné, aby to bol tvoj kamarát z detstva? Bez pohnutia som stál na chodníku. Spí večným spánkom, povedal som si. Ty žiješ v Spojených štátoch a toto je McDonald’s, spamätaj sa. Vyčkával som, aby som si bol načistom. Podľa tváre by som ho nespoznal. Lenže. Tá chôdza bola nezameniteľná. Išiel okolo mňa, načiahol som ruku. Nevedel som, čo robím, možno som mal vidiny, schmatol som ho za rukáv. Bruno, povedal som. Zastal a zvrtol sa. Spočiatku sa tváril vyľakane a potom zmätene. Bruno. Prizrel sa mi lepšie a do očí mu vošli slzy. Chytil som ho za druhú ruku, v jednej som mal rukáv, v druhej ruku. Bruno. Roztriasol sa. Rukou sa mi dotkol líca. Stáli sme naprostred chodníka, ľudia sa náhlili okolo nás; bol teplý júnový deň. Vlasy mal riedke a biele. Pustil ovocie na zem. Bruno.

O niekoľko rokov nato mu zomrela žena. Nedokázal žiť v tom byte bez nej, všetko mu ju pripomínalo, takže keď sa uvoľnil byt nado mnou, nasťahoval sa doň. Často sedávame u mňa v kuchyni. Prejde aj celé doobedie, a nepovieme si ani slovka. A keď sa rozprávame, tak nikdy nie v jidiš. Slová nášho detstva nám zneli cudzo – už boli nepoužiteľné, a tak sme sa rozhodli, že ich nebudeme používať vôbec. Život si žiadal nový jazyk.

Bruno, môj starý verný kamarát! Neopísal som ho dostatočne. Stačí povedať, že je neopísateľný? Nie. Vždy je lepšie pokúsiť sa, aj keď to nemusí vyjsť, ako sa vôbec nepokúsiť. Na hlave ti povieva páperie bielych vlasov, pripomína napoly odfúknutú púpavu. Koľkokrát ma láka fúknuť do nej, Bruno, a niečo si želať. Bránia mi v tom len posledné zvyšky slušnosti, ktoré mi ostali. Alebo by som možno mal začať tvojou výškou, hoci v tvojom prípade sotva možno hovoriť o výške. Keď máš svoj deň, siahaš mi ledva po prsia. Alebo začnem okuliarmi, ktoré si vylovil zo škatule a vyhlásil za svoje, s tými popolníkmi, ktoré ti tak zväčšujú oči, že vyzeráš ako sova? Sú to dámske okuliare, Bruno! Nikdy som nemal to srdce, aby som ti to povedal. A koľkokrát som už chcel! A nielen to. Keď sme boli mladí, bol si lepší spisovateľ. Bol som vtedy priveľmi hrdý, aby som ti to povedal. Lenže. Vedel som to. Ver mi, keď ti to hovorím, vedel som to vtedy rovnako ako teraz. Bolí ma, keď si pomyslím, že som ti to nikdy nepovedal, a keď si predstavím, čo z teba mohlo byť. Odpusť mi, Bruno. Môj najstarší kamarát. A najlepší. Neurobil som pre teba všetko, čo som mohol. Na konci môjho života si mojím najlepším spoločníkom. Ty, hlavne ty, ktorý si dokázal nájsť slová úplne na všetko.

Ráz dávno som našiel Bruna ležať uprostred obývačky vedľa prázdnej fľaštičky od liekov. Mal už toho plné zuby. Jednoducho chcel navždy zaspať. Na hruď si prilepil lístok s tromi slovami: ZBOHOM, LÁSKY MOJE. Vykríkol som: NIE, BRUNO, NIE, NIE, NIE, NIE, NIE, NIE, NIE! Niekoľkokrát som mu plesol po tvári. Konečne zaklipkal očami. Pohľad mal prázdny a tupý. PREBER SA, TY SOMÁR! zakričal som. POČÚVAJ MA: MUSÍŠ SA PREBRAŤ! Oči sa mu znovu zavreli. Vytočil som deväťstojedenástku. Nabral som do misky studenej vody a vylial som mu ju na tvár. Priložil som mu ucho na hruď. Začul som akýsi vzdialený šelest. Prišla sanitka. V nemocnici mu vypumpovali žalúdok. Prečo ste zjedli tie tabletky? spýtal sa lekár. Bruno, slabučký a vyčerpaný, sa naňho chladne pozrel. ČO MYSLÍTE, PREČO ASI? zreval. Všetci na izbe zmĺkli a civeli. Bruno zamručal a obrátil sa k stene. V tú noc som ho dával do postele. Bruno, povedal som. Prepáč, zašepkal. Som sebec. Vzdychol som si a zvrtol sa na odchod. Nechoď preč! vykríkol.

Viac sme o tom nehovorili. Tak ako sme nikdy nehovorili o našom detstve, o spoločných a nenaplnených snoch, o všetkom, čo sa stalo a nestalo. Raz sme spolu mlčky sedeli a odrazu sa jeden z nás rozosmial. Bolo to nákazlivé. Nemali sme sa prečo smiať, ale začali sme sa chechtať a o chvíľu sme sa až natriasali na stoličkách a skučali, skučali od smiechu, až nám po tvári tiekli slzy. V rozkroku mi vykvitla mokrá škvrna, a to nás rozosmialo ešte väčšmi, búchal som do stola a lapal dych. Zišlo mi na um: Možno odídem takto, v záchvate smiechu, a čo by mohlo byť lepšie, v smiechu a plači, v smiechu a speve, v smiechu, aby som nezabudol, že som sám, že môj život sa končí a vonku za dverami na mňa čaká smrť.

Keď som bol malý, rád som písal. To jediné som chcel v živote robiť. Vymýšľal som si postavy a zapĺňal zápisníky ich príbehmi. Písal som o chlapcovi, ktorý vyrástol a bol taký chlpatý, že ho lovili pre kožušinu. Musel sa skrývať na stromoch a zaľúbil sa do vtáčika, ktorý si o sebe myslel, že je stopäťdesiatkilová gorila. Písal som o siamských dvojčatách, z ktorých jedno sa do mňa zaľúbilo. Bol som si istý, že ľúbostné scény sú absolútne originálne. A predsa. Keď som podrástol, rozhodol som sa, že budem naozajstným spisovateľom. Snažil som sa písať o skutočných veciach. Chcel som opísať celý svet, lebo v neopísanom svete som si pripadal priveľmi osamelý. Kým som dovŕšil dvadsaťjeden rokov, napísal som tri knihy, bohvie, kam sa podeli. Prvá bola o Slonime, meste, v ktorom som býval a ktoré bolo raz v Rusku a raz v Poľsku. Na druhú stranu som nakreslil jeho mapku a označil všetky domy a obchody, tu býva mäsiar Kipnis, tu krajčír Grodzeński a tu Fišl Šapiro, ktorý bol buď cadik alebo slabomyseľný idiot, to nik nevedel, a tu námestie a pole, kde sme sa hrávali, a tu sa rieka rozširovala a tu zužovala, a tu sa začínal les, a tu stál strom, na ktorom sa obesila Bejla Aš, a tu, a tu. A predsa. Keď som ju dal jedinej osobe v Slonime, na názore ktorej mi záležalo, tá žena iba pokrčila plecami a povedala, že sa jej väčšmi páči, keď si vymýšľam. A tak som napísal druhú knihu, kde som si všetko povymýšľal. Zaplnil som ju ľuďmi, ktorým narástli krídla, a stromami, ktorých korene rástli do neba, ľuďmi, ktorí zabudli aj na to, ako sa volajú, a ľuďmi, ktorí nedokázali na nič zabudnúť; vymýšľal som si dokonca aj slová. Keď som knižku dopísal, utekal som s ňou k tej žene. Vtrhol som k nej do domu, vybehol po schodoch a podal ju jedinej osobe, na názore ktorej mi v Slonime záležalo. Oprel som sa o stenu, a kým čítala, sledoval som jej tvár. Chmúrila sa, ale čítala ďalej. Ubehli hodiny. Presunul som sa k dverám. Stále čítala. Potom konečne zdvihla zrak. Dlho mlčala. Napokon povedala, že možno som si nemal vymyslieť úplne všetko, lebo človek potom všetkému neuverí.

Iný by to možno zabalil. Ale ja som začal znovu. Tentoraz som nepísal o skutočných veciach, ale ani o vymyslených. Písal som o tom jedinom, čo som poznal. Stránok pribúdalo. Zapĺňal som ich jej menom aj potom, keď odcestovala loďou do Ameriky.

Po jej odchode išlo všetko dolu vodou. Nijaký žid nebol v bezpečí. Povrávalo sa o nepredstaviteľných hrôzach, a pretože sme si ich nevedeli predstaviť, neverili sme im, a keď nám iné neostávalo, len im uveriť, bolo už neskoro. Pracoval som v Minsku, ale prišiel som o prácu a vrátil som sa do Slonimu. Nemci postupovali na východ. Boli čoraz bližšie. V to ráno, keď som začul ich tanky, mama mi povedala, aby som sa skryl v lese. Chcel som vziať aj najmladšieho brata, ktorý mal iba trinásť, ale ona povedala, že ho vezme sama. Prečo som ju počúvol? Lebo to bolo ľahšie? Bežal som do lesa. Ľahol som si na zem a nehýbal sa. V diaľke brechali psy. Plynuli hodiny. A potom som počul výstrely, veľa výstrelov. Ktovie prečo, ale neozýval sa nijaký krik. No možno som ho len nepočul. Potom už nebolo nič, len ticho. Telo mi zmeravelo, pamätám sa, že som v ústach cítil krv. Neviem, ako dlho som tam bol. Niekoľko dní. Nikdy som sa tam nevrátil. A keď som napokon vstal, nechal som tam jedinú časť svojej bytosti, ktorá si myslela, že by som dokázal nájsť slová na úplne všetko.

A predsa.

Niekoľko mesiacov po infarkte, päťdesiatsedem rokov potom, čo som skončil s písaním, som začal znovu. Písal som si len pre seba, pre nikoho iného, a v tom to bolo. Nezáležalo na tom, či nájdem tie správne slová, a okrem toho som vedel, že to ani nie je možné. A pretože som pochopil, že to, o čom som kedysi veril, že je možné, v skutočnosti možné nie je, a pretože som vedel, že nikdy nič z toho nikomu neukážem, napísal som vetu:

Bol raz jeden chlapec.

Ostala tam a niekoľko dní na mňa zízala z inak prázdnej strany. O týždeň som pridal druhú. Čoskoro bola zapísaná celá stránka. Mal som rovnakú radosť, ako keď sa nahlas rozprávam sám so sebou, občas to robievam.

Raz som povedal Brunovi: Hádaj, koľko už mám strán?

Nemám predstavu, odvetil.

Napíš na papier číslo, povedal som, a posuň mi ho po stole. Mykol plecami a vytiahol z vrecka pero. Chvíľu rozmýšľal a skúmavo sa mi díval do tváre. Zhruba si tipni, povedal som. Zhrbil sa nad servítku, načmáral na ňu číslo a obrátil ju. Ja som na svoju servítku napísal skutočné číslo, 301. Potom sme si ich vymenili. Obrátil som Brunovu. Z nepochopiteľných dôvodov na ňu napísal číslicu 200 000. On vzal moju servítku a obrátil ju. Pretiahol tvár.

Niekedy si myslím, že posledná strana mojej knihy sa bude zhodovať s poslednou stránkou môjho života, že keď dokončím knihu, skončím aj ja, v byte zaduje víchrica a odnesie všetky stránky preč, a keď zmizne aj posledný poletujúci biely list, v izbe zavládne ticho a stolička, na ktorej som sedel, bude prázdna.

Každé ráno som napísal kúsok. Tristojeden, to nie je málo. Po písaní som niekedy zašiel do kina. To je pre mňa vždy veľká udalosť. Kúpim si, dajme tomu, pukance a pokiaľ sú nablízku ľudia a dívajú sa, rozsypem ich. Najradšej sedávam vpredu, vtedy mi plátno zaberie celé zorné pole a nič neodpútava moju pozornosť. A potom chcem, aby tá chvíľa trvala naveky. Neviete si predstaviť, aký som šťastný, keď sledujem film a všetko je väčšie ako v skutočnosti. Povedal by som, že v nadživotnej veľkosti, ale tej fráze som nikdy celkom nerozumel. Čo je väčšie ako život? Keď sedím v prvom rade a dívam sa na tvár dievčaťa, ktorá je veľká ako poschodový dom, a vibrácie jej hlasu mi masírujú nohy, pripomína mi to len to, aký veľký je život. A tak sedím v prvom rade. Keď pri odchode nemôžem krkom ani pohnúť a vták mi zase mäkne, tak to bolo dobré miesto. Nie, nie som úchylák, čo sa chodí do kina dívať na baby. Som človek, ktorý chcel byť rovnako veľký ako život.

Niektoré časti mojej knihy poznám naspamäť, lebo sú precítené do hĺbky srdca.

Do hĺbky srdca, to nie je výraz, ktorý by som používal ľahkovážne.

Srdce mám slabé a nespoľahlivé. Keď zomriem, tak určite na srdce. Usilujem sa ho čo najmenej zaťažovať. Keď vidím, že niečo na mňa prisilno zapôsobí, nasmerujem to inde. Napríklad do čriev alebo do pľúc, tie môžu na chvíľu vypadnúť z chodu, ale ešte nikdy nezabudli znovu nasať vzduch. Keď prechádzam okolo zrkadla a zazriem sám seba alebo keď na autobusovej zastávke stoja za mnou nejaké decká a pýtajú sa: Nesmrdí tu hovno?, tieto bežné drobné poníženia mi končia v pečeni. Ostatné rany prijímam na iných miestach. Pankreas som si vyhradil pre všetky svoje straty. Je pravda, že ich je veľa, a tento orgán je malý. Lenže. Boli by ste prekvapení, koľko toho znesie, cítim len chvíľkovú ostrú bolesť, nič iné. Zavše si predstavujem vlastnú pitvu. Vlastné sklamania zo samého seba sú v pravej obličke, sklamania iných zo mňa v ľavej. Osobné zlyhania: kiškes. Nechcem, aby to znelo dáko vedecky. Až tak dobre premyslené to nemám. Všetky údery beriem tak, ako prichádzajú. Badám len, že majú akési pravidlá. Keď sa skončí letný čas a zaskočí ma súmrak, cítim to v zápästiach, hoci to nedokážem vysvetliť. A keď sa zobudím a mám meravé prsty, takmer určite sa mi snívalo o detstve. O poli, na ktorom sme sa hrávali, o poli, na ktorom sme všetko objavili a bolo možné úplne všetko. (Behali sme tak rýchlo, až sme si mysleli, že budeme vypľúvať krv: a dychčanie a dupot sú pre mňa dodnes zvukmi detstva.) Meravé prsty sú snom o detstve, ako sa mi vracia na sklonku života. Musím si ich ponoriť do horúcej vody, para zahmlieva zrkadlo a vonku šelestia holuby. Včera som videl chlapa, ako kope do psa, a cítil som to za očami. Neviem, ako to nazvať, jednoducho miesto pred slzami. Bolesť zabúdania: chrbtica. Bolesť spomínania: chrbtica. Keď si odrazu uvedomím, že moji rodiča sú mŕtvi, vždy ma prekvapí, že som ešte vždy tu, no tých, ktorí ma splodili, už niet: kolená; len na to, aby som ich ohol, potrebujem pol tuby masti a obrovské úsilie. Všetko má svoj čas; vždy keď sa zobudím a na chvíľu sa mi zamarí, že niekto vedľa mňa spí: hemoroid. Zato samotu neobsiahne nijaký orgán.

Každé ráno kúsok.

Bol raz jeden chlapec. Býval v dedine, ktorej už niet, v dome, ktorého už niet, na okraji poľa, ktorého už niet, kde sme všetko objavili a všetko bolo možné. Palica bola mečom. Okrúhly kamienok diamantom. Strom hradom.

Bol raz jeden chlapec a býval v dome na druhom konci poľa, oproti dievčaťu, ktorého už niet. Vymýšľali si tisícoraké hry. Ona bola kráľovnou a on kráľom. Vlasy jej v jesennom svetle žiarili ako koruna. Zo života načierali plnými rukami. Keď sa zotmelo, lúčili sa s lístím vo vlasoch.

Bol raz jeden chlapec, ktorý mal rád dievča, a jej smiech bol otázkou, na ktorú chcel odpovedať celý život. Keď mali desať rokov, spýtal sa jej, či za zaňho vydá. Keď mali jedenásť, prvý raz ju pobozkal. V trinástich sa pobili a tri týždne sa nerozprávali. V pätnástich mu ukázala jazvičku na ľavej cicke. Ich láska bola tajomstvom, ktoré nikomu neprezradili. Sľúbil jej, že kým bude žiť, nebude ľúbiť inú. A čo ak zomriem? spýtala sa. Ani potom, odvetil. Na šestnáste narodeniny jej daroval anglický slovník a spolu sa učili slovíčka. Čo je to? spýtal sa, ukazovákom jej urobil koliesko okolo členku a ona to vyhľadala. A toto? spýtal sa a pobozkal ju na lakeť. Elbow! Aké čudné slovo! a oblizol jej ho, až sa zachichotala. A toto? pokračoval a dotkol sa jej kožtičky za uchom. Neviem, odvetila, zhasla baterku a s povzdychom sa obrátila na chrbát. V sedemnástich sa prvýkrát milovali, v kôlni na slame. Neskôr, keď sa stali veci, ktoré si nevedeli ani prestaviť, mu napísala list so slovami: Kedy pochopíš, že na všetko nie sú slová?

Bol raz jeden chlapec a ten ľúbil dievča, ktorej otec bol taký prezieravý, že dal dokopy všetky zloté, čo mal, a poslal svoju najmladšiu dcéru do Ameriky. Najprv nikam nechcela ísť, ale aj chlapec vedel svoje a prisahal, že si zarobí a nejako sa dopraví za ňou. A tak odišla. Chlapec si našiel robotu v najbližšom meste, pracoval ako vrátnik v nemocnici. Po nociach písal knihu. Poslal jej list, do ktorého jej drobučkým písmom prepísal jedenásť kapitol. Ani nevedel, či ho dostane. Šetril, ako len mohol. Jedného dňa ho prepustili. Nik mu nepovedal prečo. Vrátil sa domov. V lete 1941 prenikli Einsatzgruppen ďalej na východ a povraždili státisíce židov. Jedného jasného horúceho júnového dňa vstúpili do Slonimu. Chlapec vtedy ležal v lese na chrbte a myslel na dievča. Dalo by sa povedať, že ho zachránila láska k nej. V nasledujúcich rokoch sa z chlapca stal muž, ktorý bol neviditeľný, a tak unikol smrti.

Bol raz jeden muž, ktorý sa stal neviditeľný a pricestoval do Ameriky. Predtým sa tri a pol roka skrýval, väčšinou na stromoch, ale aj v puklinách, pivniciach a dierach. Potom sa už odrazu nemusel schovávať. Dohrmeli ruské tanky. Pol roka žil v utečeneckom tábore. Skontaktoval sa s bratancom, ktorý bol v Amerike zámočníkom. V duchu si opakoval jediné slová, ktoré vedel po anglicky. Koleno. Lakeť. Ucho. Konečne mu vybavili doklady. Vlakom docestoval k lodi a o týždeň, jedného chladného novembrového dňa, už bol v newyorskom prístave. V ruke stískal papierik s adresou dievčaťa. Tú noc prebdel na dlážke u svojho bratanca. Radiátor buchotal a syčal, ale on bol rád, že je v teple. Ráno mu bratanec trikrát vysvetlil, ako sa dostane metrom do Brooklynu. Kúpil kyticu ruží, ale zvädli, lebo hoci mu bratanec trikrát vysvetlil cestu, stále blúdil. Nakoniec to miesto našiel. Len čo priložil prst na zvonček pri dverách, pomyslel si, že mal hádam najprv zavolať. Otvorila dvere. Na hlave mala modrú šatku. Cez stenu od susedov začul zvuky priameho prenosu z akéhosi zápasu.

Bolo raz jedno dievča, ktoré sa ocitlo na lodi do Ameriky a celou cestou vracalo, ale nie preto, že malo morskú chorobu, ale preto, lebo bolo tehotné. Keď to zistila, napísala chlapcovi list. Každý deň čakala odpoveď, ale nedočkala sa. Bruško rástlo. Snažila sa ho zakryť, aby neprišla o prácu v textilke, v ktorej sa zamestnala. Niekoľko týždňov pred narodením dieťaťa jej ktosi povedal, vraj v Poľsku vraždia židov. Kde? spýtala sa, ale to nikto nevedel. Prestala chodiť do práce. Nedokázala ani vstať z postele. Po týždni prišiel za ňou syn jej šéfa. Priniesol jej niečo pod zub a do vázy pri posteli zastokol kyticu. Keď zistil, že je tehotná, zavolal babicu. Narodil sa chlapec. Jedného dňa sa posadila na posteli a zbadala, ako ho šéfov syn hojdá na slniečku. Po niekoľkých mesiacoch pristala, že sa zaňho vydá. O dva roky sa jej narodilo ďalšie dieťa.

Muž, ktorý sa stal neviditeľný, stál v jej obývačke a všetko to počúval. Mal dvadsaťpäť rokov. Odvtedy, čo ju videl naposledy, sa poriadne zmenil a niečo v ňom malo teraz chuť zasmiať sa chladným a tvrdým smiechom. Dala mu malú fotografiu chlapca, ktorý mal už päť rokov. Ruka sa jej triasla. Povedala: Prestal si písať. Myslela som, že si mŕtvy. Pozrel sa na fotku chlapca, ktorý vyrastie a bude vyzerať ako on, ktorý, hoci to ten muž vtedy nevedel, pôjde na vysokú, zaľúbi sa, odľúbi sa a stane sa slávnym spisovateľom. Ako sa volá? spýtal sa. Odvetila: Volám ho Isaac. Dlho mlčky stáli, kým on civel na fotku. Nakoniec sa zmohol na tri slová: Poď so mnou. Dolu na ulici kričali deti. Tuho zavrela oči. Poď so mnou, povedal a vystrel ruku. Po tvári sa jej skotúľali slzy. Trikrát ju poprosil. Trikrát pokrútila hlavou. Nemôžem, povedala. Dívala sa na dlážku. Prosím, dodala. A tak urobil tú najťažšiu vec vo svojom živote: vzal si klobúk a odišiel.

A tak ten muž, ktorý bol kedysi chlapcom a sľúbil, že kým bude žiť, nezaľúbi sa do inej, nedodržal sľub nie preto, že by bol tvrdohlavý či verný, ale preto, lebo nemohol inak. A keďže sa skrýval tri a pol roka, nepripadalo mu čudné skrývať lásku k synovi, ktorý nevie, že existuje. Najmä ak si to želala jediná žena, ktorú kedy miloval. Napokon, čo znamená skryť ešte niečo pre človeka, ktorý už aj tak načisto zmizol?

Večer predtým, ako som mal stáť modelom v umeleckej škole, som bol nervózny a vystrašený. Rozopol som si košeľu a vyzliekol si ju. Potom som si rozopol nohavice a dal dole. A tielko. Spodky. V ponožkách som sa postavil pred zrkadlo na chodbe. Počul som, ako na ihrisku na druhej strane ulice kričia deti. Nad hlavou som mal šnúru od žiarovky, ale nepotiahol som ju. Díval som sa na seba vo svetle, ktoré ostávalo. Nikdy som si o sebe nemyslel, že som krásavec.

Mama a tety mi v detstve vravievali, že keď vyrastiem, budem pekný. Bolo mi jasné, že nevyzerám bohvieako, ale dúfal som, že nakoniec predsa len opekniem. Neviem, čo som si myslel: že sa mi zmenšia ušiská, ktoré vytŕčali v nedôstojnom uhle alebo že mi prestanú rásť, zatiaľ čo hlava porastie ďalej? Že sa mi vlasy, ktoré pripomínali záchodovú štetku, narovnajú a budú svetlejšie? Že moja tvár, od ktorej som si naozaj nemohol veľa sľubovať – ťažké žabie viečka, tenké pery –, sa nejako premení na niečo menej poľutovaniahodné? Dlhé roky som sa ráno zobúdzal s nádejou a kráčal k zrkadlu. A robil som to aj vtedy, keď som bol už na akúkoľvek nádej priveľký. Rástol som a nič sa nezlepšovalo. Naopak, v puberte to bolo ešte horšie, lebo som stratil typickú detskú milotu a pôvab. V roku, keď som mal bar micva, ma postihla pohroma v podobe akné, ktorá ma sužovala štyri roky. Napriek tomu som neprestal dúfať. Len čo zmizlo akné, zatrúbili na ústup vlasy, akoby sa chceli dištancovať od mojej nemožnej tváre. Uši, potešené zvýšenou pozornosťou, ktorej sa im takto dostalo, sa akoby ešte väčšmi natiahli do svetla reflektorov. Viečka poklesli – niektoré svaly sa podľa všetkého pridali na stranu uší – a obočie začalo žiť vlastným životom: na chvíľu dosiahlo hádam všetko, čo by od neho človek mohol dúfať, ale potom tieto nádeje ďaleko prekonalo a pripomínalo neandertálca. Dlhé roky som dúfal, že sa to vyvŕbi inak, ale nikdy som sa nepozrel do zrkadla a nezamenil to, čo som v ňom videl, za niečo nereálne. Časom som o tom premýšľal čoraz menej. Potom už takmer vôbec. A predsa. Je možné, že nejaká maličká časť mojej bytosti nikdy neprestala dúfať – ba aj teraz mám chvíle, keď stojím pred zrkadlom so scvrknutým pišulákom v ruke a verím, že krásne chvíle ešte len prídu.

Ráno 19. septembra, keď som sa mal stať modelom, som sa zobudil celý rozrušený. Obliekol som sa, na raňajky som zjedol tyčinku Metamucil, potom som išiel na záchod a čakal. Polhodinu nič, ale optimizmus ma neopúšťal. Potom sa mi podarilo vypustiť zopár bobkov. Plný nádeje som čakal ďalej. Nie je vylúčené, že zomriem, keď budem so spustenými gaťami sedieť na záchodovej mise. Napokon, trávim tam kopu času. A to ma privádza k ďalšej otázke: kto ma uvidí mŕtveho ako prvý?

Umyl som sa vo vani špongiou a obliekol. Čas sa vliekol. Keď som už ďalej nemohol čakať, nastúpil som na autobus a vyrazil cez celé mesto. Novinový inzerát som mal poskladaný do štvorčeka vo vrecku a niekoľkokrát som ho vytiahol, aby som sa pozrel na adresu, hoci som ju vedel naspamäť. Chvíľu mi trvalo, kým som našiel tú správnu budovu. Spočiatku som si myslel, že ide o nejaký omyl. Trikrát som prešiel okolo nej, kým som si uvedomil, že to musí byť ona. Bol to starý sklad. Vchodové dvere boli zhrdzavené a pootvorené len vďaka kartónovej škatuli, ktorá v nich stála. Na okamih som si pomyslel, že ma sem ktosi nalákal, aby ma zabil a okradol. Predstavil som si, ako ležím v mláke krvi na dlážke.

Zamračilo sa a spustil sa dážď. Bol som vďačný za vánok a kvapky na tvári, lebo som si uvedomil, ako málo času mi ešte v živote ostáva. Stál som tam ako vrastený do zeme; nedokázal som ísť ďalej, ale ani sa vrátiť. Nakoniec som začul znútra smiech. Vidíš, aký si smiešny, pomyslel som si. Načiahol som sa za kľučkou na dverách, keď sa vtom prudko otvorili. Vyšlo z nich dievča vo svetri, ktorý jej bol veľký. Potiahla si rukávy. Ruky mala chudé a bledé. Koho hľadáte? spýtala sa. Vo svetri boli maličké dierky. Siahal jej až po kolená a vykúkala spod neho sukňa. Nohy mala holé, hoci bolo chladno. Idem na kurz kreslenia. V novinách som čítal inzerát, ale tuná to asi nebude – zašmátral som vo vrecku kabáta. Ukázala mi smerom hore. Druhé poschodie, prvé dvere vpravo. Ale kurz sa začína až o hodinu. Pozrel som sa hore na budovu. Predpokladal som, že budem blúdiť, a tak som prišiel skôr, povedal som. Chvela sa od zimy. Vyzliekol som si kabát. Nech sa páči, oblečte si ho, lebo prechladnete. Mykla plecami, ale inak sa nepohla. Ruku som mal natiahnutú dovtedy, kým nebolo jasné, že si ho nevezme.

Nemal som viac čo povedať. Boli tam schody, a tak som po nich vykročil. Búšilo mi srdce. Premýšľal som, či sa nezvrtnúť a nevrátiť: okolo dievčaťa, po špinavej ulici, cez celé mesto, do svojho bytu, kde ma čakala práca. Som ja len blázon, keď som si myslel, že všetci neujdú vo chvíli, keď si dám dolu nohavice a ostanem stáť pred nimi nahý! Keď som si myslel, že budú pokojne skúmať moje nohy plné kŕčových žíl, moje chlpaté, ovísajúce knedelach a začnú ich kresliť! A predsa. Nezvrtol som sa. Pridŕžal som sa zábradlia a vyšiel po schodoch. Počul som, ako dážď šľahá do strešného okna. Dnu presvitalo špinavé svetlo. Na konci schodiska sa začínala chodba. V miestnosti naľavo akýsi muž maľoval veľké plátno. Miestnosť napravo bola prázdna. Stál tam kváder potiahnutý čiernym zamatom a okolo neho v nepravidelnom kruhu skladacie stoličky a stojany. Vošiel som dnu, sadol si a čakal.

Po polhodine začali prichádzať ľudia. Akási žena sa ma spýtala, kto som. Prišiel som na inzerát, odvetil som. Zatelefonoval som a hovoril s nejakou ženou. Uľavilo sa mi, keď som videl, že chápe. Ukázala mi, kde sa mám vyzliecť – v kúte za provizórnym závesom. Postavil som sa tam a ona ho zatiahla. Počul som jej vzďaľujúce sa kroky a chvíľu som tam ešte nehybne stál. Po chvíli som si zobul topánky. Úhľadne som ich postavil vedľa seba. Stiahol som si ponožky a strčil do topánok. Rozopol a vyzliekol som si košeľu; visel tam vešiak, tak som ju naň zavesil. Počul som, ako vŕzgajú stoličky a ktosi sa smeje. Odrazu som už nestál o to, aby ma videli. Najradšej by som bol schmatol topánky, nenápadne sa vytratil z miestnosti, zišiel dolu schodmi a vypadol odtiaľ. A predsa. Rozopol som si nohavice. Vtom mi zišlo na um: čo vlastne znamená „nahý“?

Naozaj to znamená bez spodnej bielizne? Čo ak čakajú, že sa pred nich postavím v spodkoch a ja vyjdem s hompáľajúcim sa, veď viete čím? Siahol som do vrecka nohavíc po inzeráte. NAHÉ MODELY, stálo tam. Nebuď idiot, povedal som si. Nie sú to nijakí amatéri. Keď som mal trenky na kolenách, začul som kroky tej ženy. Všetko v poriadku? Ktosi otvoril okno a v daždi presvišťalo okolo auto. Áno, áno. Hneď prídem. Pozrel som sa dolu. Bola tam maličká škvrnka. Črevá. Nikdy mi neprestanú naháňať hrôzu. Stiahol som si spodky a zmotal do gule.

Pomyslel som si: možno som sem predsa len prišiel zomrieť. Veď či nie je pravda, že som ten sklad ešte nikdy nevidel? Možno sú všade vôkol mňa anjeli. To dievča vonku, jasné, ako som si to mohol nevšimnúť, aké len bolo bledé! Stál som bez pohnutia. Začalo mi byť zima. Pomyslel som si: takto si ťa vezme smrť. Nahého v opustenom sklade. Zajtra Bruno zíde o poschodie nižšie, zaklope mi na dvere, ale nik mu neotvorí. Odpusť, Bruno. Rád by som sa s tebou rozlúčil. Mrzí ma, že som ťa sklamal, keď som napísal iba zopár stránok. Potom mi zišlo na um: moja kniha. Kto ju nájde? Vyhodí ju spolu s ostatnými vecami? Hoci som si myslel, že ju píšem pre seba, pravda bola taká, že som chcel, aby si ju niekto prečítal.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Posledné slová na zemi