Michail Šiškin

LISTOVNÍK

Z ruštiny preložil

JÁN ŠTRASSER

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Michail Šiškin 2010

Published by agreement with OKNO Literary Agency, Sweden.

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2013

Translation © Ján Štrasser 2013

Epilogue © Valerij Kupka 2013

ISBN 978-80-556-0931-7

The publication was effected under the auspices of the Mikhail Prokhorov Foundation TRANSCRIPT Programme to Support Translations of Russian Literature.

Táto kniha vychádza s láskavou podporou Nadácie Michaila Prochorkova – TRANSCRIPT, program na podporu prekladov ruskej literatúry.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

●

Otváram včerajší večerník, píše sa tam o nás dvoch.

Stojí tam, že na začiatku opäť bude slovo. No v školách zatiaľ ešte omieľajú po starom, že najprv bol veľký tresk a všetko bytie sa rozletelo.

Pričom všetko vraj jestvovalo už pred treskom – aj všetky ešte nevypovedané slová, aj všetky viditeľné i neviditeľné galaxie. Tak v piesku už žije budúce sklo a zrnká piesku sú semienkami tohto okna, za ktorým práve prebehol chlapec s loptou zastrčenou pod tričkom.

Bol to taký chuchvalec tepla a svetla.

A vedci vravia, že tá parádna izba bez okien a dverí, plná ľudí, bola veľká asi ako futbalová lopta. Alebo melón. A my sme v nej boli semienka. A vnútri všetko dozrelo, napučalo a vybuchlo.

Pramelón praskol.

Semená sa rozprskli a začali klíčiť.

Jedno semienko sa uchytilo a vyrástol z neho náš strom, tieň jeho konára mi lezie po podokenici.

Druhé sa stalo spomienkou jednej dievčiny, ktorá chcela byť chlapcom – keď bola malá, na maškarný ples ju obliekli za kocúra v čižmách a všetci naokolo ju ťahali za chvost, až jej ho odtrhli a ona musela chodiť s chvostom v ruke.

Tretie semienko sa vykľulo pred mnohými rokmi a stalo sa mladíkom, ktorý mal rád, keď som ho škrabkala na chrbte, a nenávidel lož, najmä keď zo všetkých tribún začali tvrdiť, že smrť nie je, že napísané slová sú niečo ako električka, ktorá ide do nesmrteľnosti.

Podľa druidského horoskopu bol Mrkvička.

Skôr ako spálil denník a všetky svoje rukopisy, napísal poslednú vetu, veľmi smiešnu: Talent ma opustil. To som si stihla prečítať, kým si mi ten zošit nevytrhol z rúk.

Stáli pri vatre a rukami si zacláňali tvár pred jej žiarou, hľadeli na kosti v prstoch, čo sa črtali cez priehľadné červené mäso. Zhora padal popol – teplé zhorené stránky.

Áno, takmer som zabudla: a potom sa všetko bytie opäť sústredí do bodu.

Vovočka-mrkvička, kde si teraz?

A čo sa to vlastne deje? Hlúpučká Júlia sa snaží, píše mu listy a ukrutný Saint-Preux to odbavuje krátkymi žartovnými epištolami, niekedy vo veršoch, v ktorých rýmuje sleď a Švéd, munícia a sublimácia, osrané očko a úsmev Giocondy (mimochodom, vieš, čomu sa usmieva? Ja tuším áno), pupok a Boh.

Miláčik môj!

Prečo si to spravil?

■

Už len ostávalo zvoliť si vojnu. To, pravdaže, nebol nijaký problém. Nech už je akokoľvek, ale v tomto je neporazená vlasť naozaj majster, ešte sme ani poriadne neotvorili noviny a spriatelené monarchie už napichujú na bodáky nemluvňatá a znásilňujú stareny. Nevedno prečo je nám tak veľmi ľúto nevinne zabitého cároviča v námorníckej čiapke. Ženy, starcov a deti púšťame jedným uchom dnu, druhým von, ale tu je námornícka čiapka.

Sólové piate koleso na voze, nad zvonicou čierne chmáry, vlasť volá.

V odvodnom stredisku prebiehali odvody: každý musí mať svoj Slavkov!

Presne tak, musí ho mať.

Pri lekárskej prehliadke sa mi vojenský doktor s hrčami na veľkej plešatej hlave pozorne pozrel do očí. Povedal:

„Všetkými pohŕdaš. Áno, aj ja som býval taký. Mal som toľko rokov koľko teraz ty, keď som prvý raz praxoval v nemocnici. Raz nám priviezli tuláka, zrazilo ho auto. Ešte žil, bol však veľmi dokaličený. Nik sa oňho nestaral. Navidomoči nikomu nechýbal, nik za ním nechodil. Smrad, špina, vši, hnis. Skrátka, uložili ho do kúta, aby nič nezabrýzgal. Sám sa odoberie na večnosť. A ja som ho mal potom obriadiť, umyť a dať odniesť telo do márnice. Všetci odišli, nechali ma tam samého. Šiel som si pofajčiť a premýšľam: Potrebujem ja toto všetko? Čím mi je ten starec? Čo ja s ním mám? Kým som fajčil, starec sa odobral. Utieram krv, hnis – ledabolo, len nech ho čím skôr strčia do mrazničky. A vtedy som si pomyslel, že ten starec bol možno čísi otec. Priniesol som lavór s teplou vodou, dal som sa ho umývať. Staré telo, zanedbané, úbohé. Celé roky ho nik nepohladkal. A tak mu umývam nohy, strašné skrivené prsty, nemá na nich takmer nijaké nechty, všetky zožrala pleseň. Pretieram mu hubkou všetky rany, jazvy a ticho sa s ním rozprávam: Tak čo, otec, mal si ťažký život? Asi nie ľahký, keď ťa nik neľúbi. A ako je to v tvojom veku žiť na ulici ako túlavý pes? Ale teraz je už po všetkom. Oddýchni si! Už je dobre. Nič ťa nebolí, nik ťa nepreháňa. A tak som ho umýval a rozprával sa s ním. Neviem, či mu to pomohlo v smrti, no mne to veľmi pomohlo žiť.“

Sašeňka moja!

●

Volodeňka!

Dívam sa, ako zapadá slnko. A premýšľam: Hádam sa aj ty teraz, v tejto istej chvíli dívaš, ako zapadá slnko. Takže sme spolu.

Také ticho naokolo.

A to nebo!

Je tu baza. Aj tá vie, že je na svete.

V takých chvíľach sa zdá, že stromy si všetko uvedomujú, len to nevedia vysloviť. Celkom ako my.

A zrazu veľmi ostro cítim, že myšlienky a slová sú vlastne umiesené z tej istej podstaty ako táto žiara alebo jej odraz v tamtej kaluži, alebo moja ruka s obviazaným prstom. Tak túžim, aby si to všetko teraz uvidel!

Predstav si, vzala som nôž na chlieb a podarilo sa mi zarezať si do prsta až po necht. Voľajako som si to obviazala a potom som na obväz nakreslila dve oči a nos. Vyšiel z toho chlapček palček. A s ním sa celý večer zhováram o tebe.

Prečítala som si tvoju prvú pohľadnicu. Áno! Áno! Áno! Presne tak! Všetko sa rýmuje! Pozri sa okolo seba. Samé rýmy! Tu je svet viditeľný a tu – ak zavriem oči – neviditeľný. Tu sú hodinové ručičky a tu je k nim rým – strombus, veľká mušľa, z ktorej sa vo svete stal popolník. Tu borovica halúzkou prešíva nebo a tuto na polici je liečivá bylinka, užitočná tým, že vyvoláva vetry. Toto je môj obviazaný prst, istotne mi navždy ostane jazva, a rým k nemu je ten istý môj prst, no ešte predtým ako som sa narodila a keď už tu nebudem, čo je navidomoči jedno a to isté. Všetko na svete sa rýmuje so všetkým na svete. Tie rýmy zväzujú svet, spájajú ho ako klince zatlčené po hlavičku, aby sa nerozsypal.

A najväčšmi prekvapuje, že tie rýmy tu boli vždy, od prvopočiatku, nedajú sa vymyslieť, tak ako sa nedá vymyslieť obyčajný komár alebo tamten oblak z kategórie diaľkových. Na to, aby sme vymysleli tie najjednoduchšie veci, nestačí nijaká fantázia!

Kto to napísal o ľuďoch dychtivo túžiacich po šťastí? Pekne povedané! To som predsa ja – dychtivo túžim po šťastí.

A ešte som si všimla, že opakujem tvoje gestá. Hovorím tvojimi slovami.

Hľadím tvojimi očami. Rozmýšľam ako ty. Píšem ako ty.

Stále spomínam na naše leto.

Na naše ranné maslové etudy na opražených chleboch.

Pamätáš sa na náš stôl pod orgovánom, prikrytý obrusom z voskovaného plátna, na ktorom bol hnedý trojuholník – stopa po horúcej žehličke?

Ale na toto sa nemôžeš pamätať, to je len moja spomienka: Ráno si prešiel po tráve a akoby si na slnku zanechal trblietavú lyžiarsku stopu.

A vône zo záhrady! Také husté, sýte, stoja vo vzduchu priam ako emulzia. Len ich naliať do šálky namiesto čaju.

A všetko naokolo myslí len na to, že ti stačí prejsť poľom či lesom a každý sa ťa snaží opeliť, oplodniť. Ponožky máš plné trávových semien.

A pamätáš sa, ako sme na poli našli zajaca, ktorému kosačka preťala labky?

Hnedooké kravy.

Kozie bobky na chodníku.

Naša hať – na dne kal, kvitnúca žaburina, plná žabích ikier. Tolstolobiky sa bodajú s nebom. Vychádzaš z vody a oberáš zo seba chaluhy a riasy.

Ľahla som si opaľovať sa, zakryla som si tvár tričkom, vietor šuchoce ako naškrobená bielizeň. A zrazu ma čosi pošteklí v pupku. Otvorím oči, z päste mi na brucho sypeš tenký pramienok piesku.

Ideme domov a vietor skúša stromy i nás, či vieme plachtiť.

Zbierame opadané jablká, prvé, kyslé, na kompót, a ohadzujeme sa nimi.

Les na západe je zúbkovaný.

A uprostred noci sklapne pasca na myši a zobudí nás.

■

Sašeňka moja pekná!

Nuž čo, budem číslovať listy, aby som vedel, ktorý sa stratil.

Prepáč, že ti píšem len také krátke lístky, ale vôbec nemám na seba čas. Som príšerne nevyspatý, žiada sa mi zavrieť oči a spať hoci aj postojačky. Descarta zabilo, že musel o piatej ráno za tmy vstávať a prednášať švédskej kráľovnej Kristíne o filozofii. Ale ja sa ešte držím.

Dnes som bol v štábe a vtom som v zrkadle zbadal svoj obraz v plnej vojenskej výstroji. Začudoval som sa. Čo je to za maškaru? To vari ten vojak som ja?

Vieš, práve o to ide – vyrovnať sa v živote na prvého v rade.

Poviem ti príbeh o vojenskej čiapke. O lodičke. Krátky. Ukradli mi ju. Teda tú lodičku. А nastúpiť bez lodičky je porušenie predpisu, slovom, priestupok.

Náš náčelník všetkých náčelníkov a veliteľ všetkých veliteľov zadupotal a sľúbil mi, že do konca života budem pucovať hajzle.

„Jazykom ich vylížeš, zdochliak!“

Tak povedal.

Darmo, vojenská reč má v sebe čosi oduševňujúce. Niekde som čítal, že Stendhal sa naučil písať jednoducho a jasne tým, že študoval Napoleonove bojové rozkazy.

A miestne záchody, Saška moja vzdialená, to si žiada vysvetlenie. Predstav si diery v okadenej podlahe. Nie, radšej si ich nepredstavuj! A každý sa snaží naklásť kopu nie do diery, ale na okraj. A všetko je zasvinené. A vôbec, žalúdok tvojho pokorného sluhu a jeho druhov je samostatná téma. V týchto vzdialených končinách každého nevedno prečo stále bolí brucho. Nechápem, ako sa môže človek venovať náuke víťaziť, keď jednostaj sedí nad hlbočinou a tečie z neho.

Skrátka, vravím mu:

„Odkiaľ mám vziať lodičku?“

A on:

„Ukradli tebe, aj ty ukradni!“

A tak som šiel kradnúť lodičku. Nie je to také jednoduché. Presnejšie, je to veľmi zložité, lebo každý si na ňu dáva pozor.

Tak som chodil sem a tam.

A zrazu som si pomyslel: Kto som? Kde som?

A šiel som pucovať záchod. A celý svet bol odrazu akýsi ľahký.

Musel som sa ocitnúť tu, aby som sa naučil chápať jednoduché veci.

Vieš, v hovne nie je nič špinavé.

●

Je noc a ja ti píšem. Pred chvíľou som v posteli dojedla konček z chleba a omrvinky mi nedajú zaspať, rozliezli sa po plachte a hryzú ma.

V okne nad hlavou myriady hviezd.

A Mliečna cesta delí nebo na dve polovice. Vyzerá to ako voľajaký gigantický zlomok. V čitateli je jedna polovica vesmíru a v menovateli druhá. Vždy som nenávidela zlomky, čísla na akúsi druhú, tretiu, akési korene. To všetko je také nehmotné, neviem si to predstaviť, nemám sa čoho chytiť. Koreň je koreň, má ho strom. Je mocný, plazí sa, prichytáva sa, žerie zem, je nepoddajný, sajúci, nezadržateľný, smädný, živý. No tu je len nejaká poohýbaná šepleta, čo sa tvári ako koreň.

A ako sa dá pochopiť mínus? Mínus okno – to je čo? Veď ono nikam neodíde. Ani to, čo je za ním.

Alebo mínus ja.

To naozaj nejde.

Nie, ja som človek všetkého, čoho sa dá dotknúť.

A ovoňať.

Dokonca skôr ovoňať. Ako v knižke, z ktorej mi ocko čítal pred spaním, keď som bola malá. Sú všelijakí ľudia. Sú ľudia, ktorí ustavične bojujú so žeriavmi. Sú ľudia s jednou nohou, na ktorej sa rýchlo pohybujú, a chodidlo majú také veľké, že sa v jeho rozľahlom tieni schovávajú pred horúcim slnkom a odpočívajú akoby vnútri v dome. A sú iní ľudia, ktorí sa živia len vôňami plodov. Keď sa vyberú na ďalekú cestu, tie plody si vezmú so sebou, no ak zacítia zlú vôňu, umrú. Áno, to je o mne.

Vieš, všetko živé, ak má jestvovať, musí voňať. Aspoň nejako. Ale všetky tie zlomky a vôbec všetko, čo nás učili, nevonia.

Za oknom sa teraz motá akýsi polnočník, kope do prázdnej fľaše. Sklo vyzváňa na asfalte ľudoprázdnej ulice.

Fľaša sa rozbila.

V takýchto nočných chvíľach je človek taký osamelý a tak veľmi chce byť príčinou aspoň niečoho.

Nevýslovne chcem byť s tebou! Objať ťa, pritúliť sa.

A vieš, čo vyjde, keď tento hviezdny čitateľ vydelíme menovateľom? Jednu polovicu vesmíru druhou? Vyjdem ja. A so mnou ty.

Dnes som videla, ako z bicykla spadlo dievčatko – oškrelo si koleno, sedí, usedavo plače, biele podkolienky má ufúľané. Stalo sa to na nábreží, kde sú levy – v tlamách majú napchané smeti, obaly, paličky od nanukov. A potom som šla domov a ktovie prečo som si pomyslela, že všetky vynikajúce knihy či obrazy vôbec nie sú o láske. Len sa tvária, že sú o láske, aby ich ľudia so záujmom čítali. Ale v skutočnosti sú o smrti. Láska v knihách je len taký štít, presnejšie, šatka na oči. Aby človek nič nevidel. Aby sa tak veľmi nebál.

Neviem, ako to súviselo s tým dievčatkom, čo spadlo z bicykla.

Poplakalo si a možno na to už dávno zabudlo, ale v knihe by to oškreté koleno ostalo až do dievčinkinej smrti, aj po nej.

Všetky knihy zrejme nie sú o smrti, ale o večnosti, ibaže večnosť v nich nie je skutočná, je to len akýsi útržok, okamih – ako muška v jantári. Na chvíľu si sadla, že si pošúcha zadné nôžky, a vysvitlo, že je to navždy. Iste, sú rôzne krásne okamihy, no hádam nie je hrozné ostať večne takýto porcelánový – ako keď sa pastierik navždy naťahuje pobozkať pastierku.

Ja však nepotrebujem nič porcelánové. Potrebujem všetko živé, tu a teraz. Teba, tvoje teplo, tvoj hlas, tvoje telo, tvoju vôňu.

Teraz si tak ďaleko, že sa vôbec nebojím povedať ti toto. Vtedy na chate som prišla do tvojej izby, keď si tam nebol. A ku všetkému som privoniavala. K tvojmu mydlu. K tvojej kolínskej. K štetke na holenie. Ovoňala som znútra topánky. Otvorila som tvoju skriňu. Ovoňala som sveter. Rukáv košele. Golier. Pobozkala som gombík. Nahla som sa k tvojej posteli, dotkla som sa nosom vankúša. Bola som taká šťastná! Ale to mi nestačilo! Šťastie potrebuje svedkov. Naozaj sa môžeš cítiť šťastný, len ak ti to niekto potvrdí, ak aj nie pohľadom, nie dotykom, nie prítomnosťou, tak aspoň neprítomnosťou. Vankúšom, rukávom, gombíkom. Raz si ma skoro pristihol – sotva som stihla vybehnúť. Zbadal si ma a začal si mi hádzať do vlasov bodliaky. Hnevala som sa vtedy na teba, ale teraz by som dala čokoľvek na svete, keby si mi do vlasov hodil bodliak!

Spomínam na teba a svet sa rozdelil – pred prvým razom a po ňom.

Naše stretnutia pri pomníku.

Šúpala som pomaranč – dlaň sa prilepila k tvojej dlani.

Práve si prišiel z polikliniky s čerstvou plombou v zube, ústa ti voňali zubárskou ambulanciou. Smela som sa plomby dotknúť prstom.

Sme na chate. Nábytok a dlážku sme prikryli starými novinami a bielime strop. Chodíme bosí a noviny sa nám jednostaj lepia na nohy. Sme celí zababraní. Navzájom si zoškrabúvame z vlasov bielobu. A jazyk a zuby máme čierne od tŕpok.

Potom sme vešali tylové záclony, ocitli sme sa každý na inej strane a ja som strašne zatúžila, aby si ma cez ten tyl pobozkal!

A teraz piješ čaj, popálil si si jazyk, fúkaš, aby čaj vychladol, piješ malými dúškami a hlasno sŕkaš, vôbec ti neprekáža, že sa to nepatrí, ako mi dohovárali v detstve. Aj ja začínam sŕkať. Lebo detstvo viac nie je. A všetko je dovolené.

Potom bolo jazero.

Zostupujeme po prudkom svahu k močaristému brehu, pod bosými nohami cítime chodník, vlhký, pružný.

Vliezli sme do plesa, bolo bez žaburiny. Voda je kalná, slnečná. Studená, z dna vyvierajú pramene.

Vtedy vo vode sa naše telá stretli prvý raz. Na brehu som sa ťa bála dotknúť, no teraz som sa na teba vrhla, objala ti nohami boky, skúsila ťa potopiť. Ako malá som sa tak hrala s ockom pri mori. Chceš sa mi vytrhnúť, roztiahnuť mi ruky, ja sa nepoddávam. Všemožne som sa snažila strčiť ti hlavu pod hladinu. Zlepili sa ti mihalnice, napil si sa vody, smial si sa, odpľúval, ryčal, prskal.

Potom sedíme na slnku.

Máš opálený nos, lúpe sa ti pokožka.

Dívame sa, ako zvonica na druhom brehu rozostiera vo vode svoj odraz.

Sedím pred tebou takmer nahá, nevedno prečo sa hanbím, no iba za nohy, za prsty. Zaryla som si ich do piesku.

Priškvarila som cigaretou mravca a ty si ho vzal pod ochranu.

Domov ideme krížom cez pole. Vo vysokej suchej tráve skáču kobylky, lepia sa na sukňu.

Na verande si ma usadil do prúteného kresla a striasal si mi z nôh piesok. Ako ocko. Keď sme prišli z pláže, práve takto mi utieral nohy, aby mi medzi prstami neostal piesok.

A zrazu bolo všetko také jasné. Také prosté. Také nevyhnutné. Také dlho očakávané.

Stála som pred tebou v mokrých plavkách. Ruky vedľa tela. Hľadela som ti do očí. Chytil si plavky za ramienka a stiahol si ich zo mňa.

Už dávno som bola na to pripravená a čakala som to, no bála som sa a ty si sa bál ešte väčšmi. Už dávno by sa to bolo stalo, no vtedy, pamätáš sa, ešte na jar, som ťa chytila za ruku a položila som si ju tam, no ty si sa vytrhol. Teraz si bol celkom iný.

Vieš, čoho som sa bála? Bolesti? Nie. Vôbec to nebolelo. Ani krv netiekla. Napadlo mi, čo ak si pomyslíš, že nie si môj prvý.

Až večer som si spomenula, že som zabudla dať usušiť plavky. Váľali sa zabudnuté, mokré, skrkvané, studené. Páchli žaburinou.

Pritískala som sa k tebe a bozkávala som tvoj zlúpaný nos. V dome nebolo nikoho, no my sme nevedno prečo šepkali. A prvý raz som sa bez obáv a bez ostychu mohla pozrieť, aké máš oči: hnedé s orechovými a zelenými bodkami na dúhovke.

Zrazu sa všetko zmenilo – mohla som sa dotýkať všetkého, čo ešte pred chvíľou bolo nedostupné, nie moje. Pred chvíľou to bolo cudzie, no teraz moje, moje telo akoby sa zväčšilo, zrástlo s tvojím. Aj seba som teraz cítila len cez teba. Moja koža existovala len tam, kde si sa jej dotýkal.

V noci si spal, no ja som nemohla. Chcela som si poplakať, ale bála som sa, že ťa zobudím. Vstala som a šla do kúpeľne. Dosýta som sa vyplakala.

A ráno ma pred umývadlom odrazu zaplavilo hlúpe šťastie – vidím dve naše zubné kefky v jednom pohári. Stoja so skríženými nožičkami a hľadia na seba.

Tie najjednoduchšie veci môžu človeka prinútiť zmierať od šťastia. Pamätáš sa, bolo to už v meste, zamkol si sa na záchode, šla som okolo do kuchyne, nezdržala som sa, čupla si k dverám a zašepkala do kľúčovej dierky:

„Ľúbim ťa!“

Zašepkala som to celkom ticho. Potom hlasnejšie. No tebe nedošlo, čo ti šepkám, a zašomral si:

„Už, už.“

Akoby som potrebovala ísť do kúpeľne.

Teba potrebujem, teba!

A sedíš pred rúrou, v jednej ruke lyžica, v druhej otvorená kuchárska kniha. Čosi ťa pochytilo. Povedal si, že všetko navaríš sám a nemám ti prekážať. No ja som naschvál chodila do kuchyne, akoby som niečo potrebovala, ale naozaj som ťa len chcela vidieť. Pamätáš sa? Miesil si plnku, nezdržala som sa a tiež som strčila ruky do kastróla – aké úžasné bolo miesiť s tebou to voňavé hovädzie mäso, plnka vyliezala medzi prstami!

Ale inak si so žufankami, chňapkami a panvicami nebol veľký kamarát – v tvojich rukách všetko ožívalo a snažilo sa vyšmyknúť, vyskočiť, ubziknúť.

Všetko si pamätám, všetko!

Ležali sme a nemohli sme sa od seba odtrhnúť – a potom polkruh od mojich zubov na tvojom pleci.

Naše nohy sa navzájom preplietajú, chodidlá sa zliepajú, tuľkajú sa k sebe a klzké nakrémované prsty sa zakliesňujú do seba.

Díva sa na nás celá električka – päsť máš pri mojom nose a ja bozkávam tú hánku, ktorá označuje júl.

Ideme k tebe a vidí sa mi, že výťah sa plazí neznesiteľne pomaly.

Pod stolom máš topánky a v nich zastrčené ponožky.

Vtedy si ma prvý raz bozkával tam a ja som sa vôbec nemohla uvoľniť. Vyrástol si a už vieš, že tam sa ma nesmieš dotýkať. To iba chlapci si myslia, že dievčatá majú medzi nohami tajomstvo, ale tam je len vlhko, miazma, baktérie.

Ráno som nemohla nájsť nohavičky, kamsi zmizli, všetko som prehľadala, nenašla som ich. Ešte aj teraz si myslím, že to ty si mi ich stiahol a kamsi schoval. Tak som šla von bez nich. Idem po ulici, vietor mi zalieza pod sukňu a ja mám taký zvláštny pocit, že to ty si všade naokolo.

Ja viem, že som, no ustavične potrebujem dôkazy, dotyky. Bez teba som prázdna pyžama, pohodená na stoličke.

Len pre teba som si obľúbila svoje vlastné ruky, nohy, svoje telo – ty si ho predsa bozkával, ty ho predsa ľúbiš.

Pozriem sa do zrkadla a pristihnem sa pri myšlienke: Veď to je tá, ktorú ľúbi on. A páčim sa sama sebe. A predtým som sa sama sebe nikdy nepáčila.

Zatváram oči a predstavujem si, že si tu.

Môžem sa ťa dotknúť, objať ťa.

Bozkávam tvoje oči – a moje pery ťa vidia.

Tak veľmi túžim prejsť ako vtedy končekom jazyka po tvojom švíku, čo máš tam dole, odtiaľ až tam ako nahý malý chlapček. Aj teba zlepili z dvoch polovičiek.

Kdesi som čítala, že najvoňavejšie časti tela sú najbližšie k duši.

Zhasla som svetlo, aby som sa konečne skrútila do klbka a zaspala. Kým som ti písala, na nebo sa nasunuli oblaky. Akoby ktosi zo školskej tabule všetko zotrel špinavou handrou a ostali len belavé šmuhy.

Cítim, že všetko bude v poriadku. Osud len straší, no uchová, ochráni pred skutočným nešťastím.

■

Saška moja najdrahšia!

Hrám sa na hrdinu, no v skutočnosti by som bez teba, bez tvojich listov už dávno skapal, a ak nie, tak by som prestal byť sám sebou – neviem, čo je horšie.

Písal som ti o našom trýzniteľovi, ktorého som nazval Commodus, a ako iste tušíš, tá prezývka sa naňho nalepila bez akejkoľvek súvislosti so synom Marca Aurelia. Dnes sa obzvlášť posnažil vysvetliť mi, čo je to život. Nechcem ti o tom písať. Chcem zabudnúť, premýšľať o niečom nadpozemskom, trebárs o Marcovi Aureliovi.

Nechápem, čo má spoločné Marcus Aurelius, ktorý umrel pred miliónom rokov a pozná ho každý, so mnou, ktorý tu sedí v pichľavých erárnych spodkoch a nepozná ho nik.

No práve on napísal: Nijaký človek nie je šťastný, ak sa sám nepokladá za šťastného.

Zrejme práve to ma s ním spája – sme dvaja šťastní ľudia. A čo na tom, že on už dávno zomrel a ja som ešte tu. V porovnaní s naším šťastím je smrť taľafatka. Vykročil ku mne cez ňu, prekročil ju ako prah.

Tento pocit šťastia pochádza z toho, čo si uvedomujem: Všetko okolo mňa nie je skutočné. Skutočné je to, keď som bol vtedy prvý raz u teba, šiel som si do kúpeľne umyť ruky, uvidel som tam tvoju špongiu a prudko som pocítil, že sa dotýkala tvojich pŕs.

Sašeňka moja! Veď my sme boli spolu, ale ja som si to naozaj uvedomil až tu.

A teraz na to spomínam a čudujem sa, že som si to všetko vtedy nevážil.

Pamätáš sa, u vás na chate vyrazilo poistky, svietila si mi sviečkou, stál som na stoličke a babral som sa s drôtikom. Pozrel som sa na teba a ty si bola v pološere taká zvláštna, svetlo sa mihalo na tvojej tvári! A v očiach sa ti odrážal plamienok sviečky.

Alebo toto: Ideme naším parkom a ty podchvíľou odbiehaš z asfaltového chodníka, trháš trávu a ukazuješ mi raz jedno steblo, raz druhé:

„A čo je toto? A toto sa ako volá?“

Opätky máš zababrané od hliny.

Chudáčik tvoj prst na nohe je celý modrý – mala si sandále a v električke ti ho niekto prišliapol.

A vidím jazero.

Voda zhustla, potiahla sa žaburinou, oblakmi.

Podišla si k okraju, vyhrnula si si sukňu, po členky si vošla do vody, opáčila si ju. Zvolala si:

„Studená!“

Zdvihla si nohu a potiahla si ňou po hladine, akoby si vode uhládzala vrásky.

Všetko vidím, akoby to nebolo vtedy, ale práve teraz.

Vyzliekaš sa, zväzuješ si vlasy, aby ti nelietali, vchádzaš do vody a niekoľkokrát si kontroluješ uzol na hlave.

Obrátiš sa na chrbát a nohami tlčieš vodu, v striekajúcej pene sa mihajú ružové päty.

Potom ležíš na chrbte s roztiahnutými rukami a nohami, uzol sa uvoľnil a tvoje dlhé vlasy plávajú na všetky strany.

Neskôr na brehu ukradomky, aby si to nevidela, škúlim ta, kde ti spod gumičky plaviek medzi nohami vyliezli mokré kučierky.

A teraz vidím tvoju izbu.

Vyzúvaš sa – nakláňaš jedno plece, potom druhé.

Bozkávam ti dlane a ty vravíš:

„Nie, mám ich špinavé!“

Objala si ma okolo krku a bozkávaš ma, hryzieš mi pery.

Zrazu si vykríkla.

Zľakol som sa:

„Čo je?“

„Priškripol si mi lakťom vlasy.“

Sklonila si sa nado mnou, bradavkou sa mi dotýkaš viečok, mihalníc.

Oboch si nás schovala pod stan svojich vlasov.

Sťahujem ti nohavičky, akési detské, krémové, s mašličkami, pomáhaš mi, dvíhaš kolená.

Bozkávam ťa tam, kde je pokožka najhladšia a najnežnejšia – na vnútornú stranu stehien.

Zarývam nos do hustého teplého porastu.

Posteľ tak príšerne vŕzga, že sa presťahujeme na zem.

Zastonala si podo mnou, vyklenula si sa do oblúka.

Ležíme a prievan príjemne chladí spotené nohy.

Na chrbte máš jemné chĺpky a ornamenty od tvrdých švíkov čínskej rohože. Prechádzam prstom po tvojich ostrých stavcoch.

Beriem zo stola pero, atramentovou čiarou spájam tvoje materinské znamienka na chrbte. Šteklí ťa to. Potom sa krútiš pred zrkadlom, ponad plece hľadíš, čo z toho vyšlo. Chcem ti to zmyť, no ty vravíš:

„Nechaj!“

„Takto budeš chodiť?“

„Áno.“

Vyložila si si nohy na stenu a rozbehla si sa drobnými krôčikmi po tapetách, ohla si sa, oprela lakťami o rohož, zmeravela si s nohami dohora. Nezdržal som sa, zatúžil som pobozkať ťa tam – v tej chvíli si sa poskladala, spadla.

Odchádzam, odprevádzaš ma k dverám, si len v tričku, nemáš pod ním nič, hanbíš sa, chytáš tričko za okraj a ťaháš ho dolu.

V našu poslednú noc som sa zobudil a počúval, ako odfukuješ.

Zvykla si spať zababušená, paplón si si pretiahla cez hlavu a nechala si si len škárku na dýchanie. Ležím a nakúkam do nej. Si strašne smiešna – zaspala si s čokoládovým cukríkom v ústach. Z úst ti steká nitka čokolády.

Ležím a strážim tvoj dych.

Počúvam tvoj rytmus. A snažím sa dýchať spolu s tebou.

Nádych, výdych, nádych, výdych, nádych, výdych.

Celkom pomaly. Áno.

Nádych.

Výdych.

Vieš, nikdy predtým mi nebolo tak dobre a milo ako v tej chvíli. Hľadel som na teba, takú peknú, takú pokojnú, spiacu, dotýkal som sa vlasov, ktoré vyliezli z tvojej paplónovej kukly, a tak veľmi som túžil chrániť ťa pred touto nocou, pred akýmisi opitými výkrikmi za oknom, pred celým svetom.

Sašeňka moja! Spi! Spi pokojne! Som tu, dýcham s tebou.

Nádych.

Výdych.

Nádych.

Výdych.

Nádych.

Výdych.

Koniec ukážky

Michail Šiškin

LISTOVNÍK

Z ruského originálu Michail Šiškin: Pismovnik, ktorý vyšiel vo vydavateľstve AST v Moskve v roku 2010, preložil Ján Štrasser. Doslov napísal Valerij Kupka.

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava ako 112. zväzok edície MM.

Zodpovedná redaktorka Vlasta Ballová

Editorka Darina Zaicová

Zalomenie Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač Kasico, a. s., Bratislava

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

ISBN 978-80-556-0931-7

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Table of Contents

Titulná strana

Listovník

Tiráž