Tamara Tainová

Nemôžem ti

povedať viac

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Tamara Tainová 2013

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2013

ISBN 978-80-556-0874-7

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie

reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými

prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými,

vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom

súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne

bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Sú bolesti, ktoré nevylieči žiadny liek, hoci farmaceutické firmy chrlia ročne tisíce nových liekov.

Sú rozhodnutia, ktoré nedokážeme vrátiť späť, hoci známy fyzik Stephen Hawking verí, že cestovanie v čase je možné.

A sú sekundy, ktoré mnohokrát rozhodujú o všetkom.

Prológ

Neplakala, neprosila, nebránila sa, len sa modlila, aby sa to konečne skončilo. Lenže v ten deň nebol Boh na príjme. A možno netušil, že volá jeho, pretože z nej vychádzali len neartikulované zvuky. Na perách cítila slanú chuť krvi z rozbitých úst a prehryznutého jazyka a do rúk sa jej zarezával tenký povraz, ktorým ich mala spútané. Bolesť, čo jej spôsoboval ten chlap, bola neznesiteľná. Kdesi na dne svojho utýraného vedomia si želala už len jediné – zomrieť.

„No tak pros, ty suka, pros!“ dychčal na jej tele.

Nemohla, aj keby chcela. Ústa aj nos jej prekrývala veľká ruka, ktorá nemilosrdne zadržiavala posledné zvyšky vzduchu, čo chcela vtiahnuť do seba.

Posledný obraz, ktorý sa jej vryl do pamäti, kým omdlela, bola jeho červená tvár pokrivená od nenávisti a strieborná spona na kravate s malým bielym krištá-

ľom uprostred...

1. kapitola

„Dobrý večer, tu je Laura Vernerová s vašou obľúbenou reláciou Povedz mi, s kým spíš.“

S nemeniacim sa pocitom nevôle som odrecitovala názov rozhlasovej talkshow, o ktorú som bojovala viac ako rok a ktorej názov mi vnútila dramaturgička vysielania Táňa Konopásková. Drobná prsnatá červenovláska s lepkavým úsmevom a nečakanými objatiami, čo ma rozčuľovali ešte viac ako ubezpečenie, že relácia má absolútne prekvapivú a nečakanú počúvanosť. Zvíjala som sa pri tej dvojzmyselnej pochvale a bola som len na krok od toho, aby som jej šplechla do tváre, že sa niet čomu čudovať, keďže ten hnusný názov láka všetkých úchylákov na ploche päťsto kilometrov štvorcových.

„Dobrý večer, koho máme na linke?“

„Čaf, Vernerová, ak mi povieš ty, poviem ti aj ja. A potom sa môžeme spolu urobiť,“ zaznel do éteru hrubý prefajčený hlas.

Bezmocne som sa pozrela na Iľju, ktorý mi naznačil prstami písmeno G a číslo päť, čo v jeho posunkovej reči znamenalo, že v počte sexuálnych ponúk sa dostanem do Guinnessovej knihy rekordov a že mám presne päť sekúnd na to, aby som toho blbca zvesila.

„Ďakujem vám za zavolanie a pre všetkých ostatných skvelá Christina Perri a jej Jar of Hearts,“ strhla som si slúchadlá z hlavy a tresla ich na stôl.

„Po vysielaní volám šéfovi. Nemienim znášať tieto útoky už ani jeden večer,“ vybuchla som. „Konopásková, Nekonopásková, nebojovala som za tento formát preto, aby mi sem volali starí úchyláci a masturbujúci pubertiaci.“

„Čo máš proti masturbácii, je zdravá,“ podpichol ma Iľja, ktorý opustil svoju kóju a prišiel na moment ku mne.

„Ešte ty ma štvi,“ odvrkla som mu nahnevane. „Poobede sa mi pokazila práčka uprostred prania, potom mi zavolala mama v tej najnostalgickejšej nálade a päť minút pred odchodom do roboty mi zazvonila Rebeka, že stratila kľúče od bytu a či by nemohla u mňa zostať na noc. A tak tu celý večer tŕpnem, s kým ju načapám v mojej posteli.“

„Nepreháňaj, veď aj kurvy majú nejakú morálku, nie?“

Tentoraz sa mu podarilo rozosmiať ma. Veselá, bezstarostná a nákazlivo šialená Rebeka bola totiž podľa vlastných slov exkluzívna spoločníčka. Iľja mi jej susedstvo závidel a vyhrážal sa, že ak ho s ňou nezoznámim, prestane sa so mnou kamarátiť. Tvrdil, že doteraz nebol so žiadnou prostitútkou, ak vynechá príhodu, s ktorou sa nemôže nikomu priznať, lebo by sa prepadol od hanby. Vedela som, že to z neho raz vypáčim, a tiež to, že mu žiadne priznanie nemôže ubrať na príťažlivosti, ktorú mu sudičky nadávkovali obrovskou lyžicou. Bol nádejou bratislavského HC Slovan, kým ho v sedemnástich nezradilo koleno, ale asi len preto, aby sa mohol venovať svojej druhej vášni. Robil hudbu k filmovým trailerom a robil ju skvele. Vysoký vyšportovaný chalan so širokým úsmevom a sarkastickým humorom – smrteľná kombinácia.

Zaškúlila som na veľké hodinky a založila si slúchadlá. V ušiach mi zneli posledné slová Christininej piesne a ja som sa modlila, aby aspoň nasledujúci telefonát bol normálny. Zbytočne.

„Dobrý večer, koho máme na linke?“

„Dobrý večer, tu je… Eňa,“ ozval sa ženský hlas po jemnom zaváhaní.

„Áno?“ povzbudila som ju.

„Počúvam vašu reláciu cestou do nočnej a občas sa fakt bavím na niektorých telefonátoch. Aj teraz sedím v aute, tak som si povedala, že vám skúsim zavolať.“

„A s čím vám môžem poradiť?“

„No, viete, spím s frajerom mojej dvadsaťročnej dcéry.“

Mierne som pritajila dych. „Rozumiem. Zrejme vás to začalo trápiť.“

„Nie, nie,“ prerušila ma, „netrápi ma to. Je to super. Omladla som o dvadsať rokov. Nikdy som nič podobné nezažila. So žiadnym mužom. Ani s tým mojím. Vydržte chvíľu, dobre, už som zaparkovala.“

„Nechajte ma hádať. On sa chce rozísť.“

„Nie, nechce sa rozísť. Pozrite, ja nepotrebujem nejaké duševné pitvanie ani rady a také to bla-bla, ale kolegyňa mi povedala, že volajúcim dávate ceny. Čo som vyhrala?“

Iľja sa od smiechu zlomil v polovici a ja som ledva vyhabkala ľútostivé ubezpečenie, že ceny za telefonáty nerozdávame, a ak už nechce pridať nič viac zo svojho života, ďakujeme jej za zavolanie.

* * *

Počas druhej reklamnej prestávky som mala štyri súkromné hovory. V prvom mi kamarátka z výšky oznámila, že definitívne opúšťa rodinu, pretože ju nikto nechápe a k tomu všetkému jej ešte aj prihorela jahodová bublanina. Jej hystériu som zvládla za päťdesiat sekúnd. Druhý hovor bol omyl. Vždy ma fascinovali omyly na mobil. Tento bol originálny tým, že po piatich sekundách zavolal znovu.

„Viem, že to bol omyl, ale máš super hlas. Nešla by si so mnou na kávu?“

„Uhádol si,“ zasmiala som sa a zložila mu druhý raz.

Keď mi mobil zazvonil štvrtýkrát, Iľja si prešiel prstom po hrdle. „Aj ja ťa milujem,“ naznačila som mu a stisla zelené tlačidlo.

„Ahoj, kráska, okrem toho, že upokojuješ stratené existencie, liečiš zlomené srdcia a rajcuješ nadržaných pánov, máš na večer ešte nejaký program?“

„Alex?“

„Tou kontrolnou otázkou sa cítim maximálne dotknutý. Vymazala si si moje číslo?“

„Zapol si si CLIR.“

„Prepáč, nevšimol som si. Tak máš?“

„Nemám.“

„Fajn, donesiem pizzu a víno a urobíme si nádherný večer. Neboj, pamätám si. Šunka, syr, olivy a artičoky.“

„Počkaj!“ Chcela som mu povedať o nečakanej Rebekinej návšteve, no on medzitým položil.

Iľja mi nervózne naznačoval, že máme už len desať sekúnd do konca brejku, tak som sa poslušne usadila na stoličku a nasadila si slúchadlá. Super, takže ma čaká večer s Alexom a luxusnou prostitútkou. Dnes ma už nič nemôže prekvapiť.

Mýlila som sa.

Mohlo.

„Dobrý večer, tu je Laura Vernerová, koho máme na linke?“

„Dobrý večer, tu je… prepáčte, nemôžem vám povedať svoje pravé meno, vlastne by som vám nemala ani volať, ale ja musím s niekým hovoriť,“ ozval sa nesmelý ženský hlas.

„Samozrejme, nemusíte nám prezrádzať svoje meno,“ upokojovala som ju.

„Viete, občas si vás zapnem a pôsobíte na mňa tak citlivo. Tak som vám skúsila zavolať a hneď ma prepli.“

Musela byť veľmi zúfalá, keď zvolila túto formu spovede. Veď ju počuli stovky poslucháčov.

„Počúvam vás,“ posmelila som ju a sústredila sa na jej slová.

„Mám podozrenie, že môj muž sexuálne zneužíva našu dcérku,“ hlas sa jej zatriasol a potom sa ozval prudký vzlyk: „Prepáčte, asi som nemala volať!“

V slúchadlách som počula cvaknutie a známy tón. Položila.

„Do čerta,“ vykĺzlo mi z úst. Nie preto, že položila, ale preto, že som jej uverila. Jej hlas, jej správanie, slová, ktoré volila, panika, ktorá ju chytila pri vyslovení hrozného podozrenia. Blahorečila som predchádzajúcej praxi, pretože napriek mrazivému pocitu po prerušení hovoru mi úplne automaticky začali naskakovať slová na preklenutie ticha vo vysielaní.

„No, tak toto bol veľmi silný telefonát. Chápem pocity volajúcej, a ak nás počúva, chcela by som ju poprosiť, aby zavolala znovu alebo aby sa spojila s Linkou dôvery, kde jej poradia, čo má robiť. Viem, že je to veľmi bolestná záležitosť, ale rodičia sú na to, aby svoje dieťa chránili, a ak náhodou jeden z nich zlyhá takýmto neodpustiteľným spôsobom, zostane to na tom druhom.“

Iľja mi ukázal prstami dvojku a ja som sa na neho vďačne usmiala.

„Skôr, ako vám poviem k tejto téme ešte niekoľko slov, máme tu pre vás hneď dve piesne. Želám vám príjemné počúvanie.“ Zložila som si slúchadlá a na moment som privrela oči.

„Myslíš, že hovorila pravdu?“ ozval sa po chvíli pri mne jeho hlas.

„Áno, myslím si to. Za tých pár mesiacov, čo moderujem túto reláciu, som sa už naučila rozlišovať medzi tými, čo sa chcú robiť zaujímavými, a tými, ktorí majú skutočný problém.“

„Hej, hej, bola vystrašená,“ prisvedčil zamyslene. „Počuj, Laura, ale to je aké svinstvo! Vlastný otec?“

„By si sa čudoval, krpec.“

Nazvať ho krpcom pri jeho dvojmetrovej výške si mohlo dovoliť len zopár ľudí. Vlastne len ja.

„Nežartuj!“

„Práveže nežartujem. Potrebovala by som s ňou hovoriť, je to fakt svinstvo a ja sa bojím, že toto bol vrchol jej snaženia a ona sa už nikdy neodváži zavolať. Čo myslíš?“

„No, na to si tu odborník ty. Netuším, čo by som robil na jej mieste, presnejšie, netušil som, že sa niečo takéto môže diať.“

„Môže,“ vzdychla som si ťažko. „Poviem réžii, nech mi viac neprepínajú hovory, chcem mať už len jeden samostatný vstup.“

Iľja prikývol a pobral sa k sebe. Na prahu mojej kóje sa otočil a povedal: „Na záver ti dám Bleeding Love. Môže byť?“

Ach, Bleeding Love a Leona Lewis. On bol jednoducho úžasný. Založila som si slúchadlá, a skôr ako som začala hovoriť, pozrela som sa von oknom. Za sklami sa rozprestierala hlboká čierna tma. Aké symbolické!

2. kapitola

„Unavená?“ prihovoril sa mi Iľja po skončení relácie.

„Viac ako inokedy,“ priznala som sa masírujúc si stŕpnutý krk. „Neznášam pomyslenie na zneužívané dieťa. Najhoršie je, že neviem, či som tej žene nejako pomohla, potrebovala by som s ňou hovoriť znovu, ale pochybujem, že sa nám ešte ozve.“

„Ale no tak, Laura,“ prerušil ma a vyhnal mi z mysle myšlienku, ktorú som sa márne snažila uchopiť. „Povedala si to dobre, rozumel som tomu dokonca aj ja. Stav sa, že ti zavolá. O dvacku?“ Iľja miloval stávky a vťahoval ma do nich za každých okolností. Odmietavo som pokrútila hlavou.

„Dobre, tak sa pobaľ, hodím ťa domov. A pusť to z hlavy, áno?“

„Počkaj, chceš povedať, že ty si si nikdy nepremietal v mysli nejaký svoj zápas a nešpekuloval, ako by si to zahral znovu, keby si mohol?“

„Charašó, ladno,“ usmial sa.

„Čo to znamená?“

„Že si ma dostala.“

Milovala som jeho ruštinu. Patrila som ku generácii, ktorú povinné vyučovanie ruského jazyka obišlo veľkým oblúkom a ktorá zažila nežnú revolúciu a odsun ruských vojsk len z pliec svojich rodičov. Možno preto sa na mňa vždy dívali ako na blázna, keď som im neskôr vyčítala, že ma nikdy neučili po rusky. Iľja na rozdiel odo mňa nasával ruštinu s materským mliekom, keďže jeho mama pochádzala z Ruska a doteraz rozprávala mäkkým spevavým jazykom, ktorý znel z Iľjových úst šialene sexi.

Zbalila som si veci a ponáhľala sa za ním do podzemných garáží. Keď sme sa blížili k jeho čiernej audine, spoza stĺpa sa vynorila dramaturgička Konopásková.

„Stav sa, že nás zdrbe za ten tvoj záverečný samostatný vstup,“ pošepol mi.

Konopásková sledovala každé naše vysielanie a trvala na dodržaní minutáže s prísnosťou vojenského veliteľa. „Najmenej štyri telefonáty, pani doktorka, poslucháčom treba dať priestor, aby sme ich neznechutili dlhými monológmi a naším nezáujmom,“ opakovala mi donekonečna s príslovečnou štipľavosťou skrytou medzi riadkami.

„Dobrý večer, mládež,“ prihovorila sa nám. Bola od nás o pätnásť rokov staršia, no občas ju chytil smiešny záchvat žoviálnej dôvernosti, ktorá pôsobila rovnako neprirodzene ako jej ponaťahovaná pleť, krvavočervené srdiečkové pery a nápadná bižutéria vo výstrihu obtiahnutého pulóvrika. A to som zabudla na bielu minisukňu, ktorá jej zrejme mala pripomenúť časy, keď hrávala tenis za športový klub Galanta. Alebo Senica?

„Laura, chcela som vám povedať, že váš dnešný záver relácie bol breathtaking.“

K imidžu pani dramaturgičky patrilo aj používanie anglických slov.

„Dych berúci,“ poopravila sa s úsmevom.

Aj následný preklad patril k jej imidžu.

Napäto som čakala, čo príde po úvodných slovách.

„Ak by ste chceli, zaradili by sme špeciál na túto tému. Myslím si, že si to zaslúžite, a okrem toho táto téma... no, povedzme to tak, že sa ma to veľmi dotýka.“ Teatrálne si prihladila vlasy a natiahla ku mne ruku. „Dobre, už nebudem zdržovať a ešte raz ďakujem,“ kývla nám obom na rozlúčku a pobrala sa k svojmu autu.

„Chápeš to?“ obrátila som sa na Iľju. „To akože čo mi naznačovala? Že bola v detstve zneužitá?“

„Veď mohla byť, nie?“

„Iľja, ľudia sa k takej veci nepriznávajú len tak medzi rečou vo firemnej garáži. A už vôbec nie pred svojimi podriadenými.“

„Budeš k tejto novej analýze potrebovať aj nejaký podmaz alebo stačí autorádio?“

„Prepáč, už idem,“ vkĺzla som do auta a pripla si pás. „Ale aj tak jej neverím,“ zašomrala som si popod nos. „Ona je nejaká čudná. Ak povieš, že máš rád dánovky, ona osobne pozná autora. Ak spomenieš, že ti sestra študuje v USA, ona vytiahne mená minimálne piatich rodinných príslušníkov, ktorí tam žijú. A ak jej opíšeš svoje stretnutie s diviakom, ona toho svojho nielen stretla, ale sa ho pokúsila aj uloviť.“

Iľja vyprskol: „Milujem tvoje príklady. Za minútu ich dáš viac ako ruskí poslanci za celé volebné obdobie. Vlastne aj tí slovenskí.“

„To nie je na smiech!“ ohradila som sa zamyslene. „Snaží sa každého prebiť. Je to normálne?“

„Laura, ak okamžite neprestaneš, vyhodím ťa z auta,“ pohrozil mi. „Konopáskovej reči a sny môjho papagája sú to posledné, čo ma dnes zaujíma.“

„Papagáje majú sny?“

„A ešte aké,“ zaceril sa do tmy a navolil na prehrávači Pink a jej Just Like a Pill. Nemohol mi pustiť nič lepšie. Tá pieseň bola o Alexovi a o mne a mňa okamžite zamrazilo, keď som si uvedomila, že sa ma o pár minút dotkne a ja znovu raz nebudem poznať odpoveď na otázku, ako sa dá vydržať prázdnota medzi našimi dvomi stretnutiami.

Keď Iľja zabrzdil pri našom dome, podvedome som sa pozrela na hodinky a na zaparkované autá. Alex tu ešte nebol.

„Dík za odvoz, máš to u mňa,“ vyskočila som z auta.

„Jeden obed u Leberfingera to spraví,“ zasmial sa a naštartoval.

Blázon, usmiala som sa a vykročila k bráne potláčajúc jemné chvenie v tele. Do čerta s Rebekou. Budem ju musieť poslať niekam von alebo pôjdeme preč my dvaja.

Nemusela som. Namiesto Rebeky som našla v obývačke načmáraný lístok.

Nevedela som sa ti dovolať, prečo neberieš mobil? Kľúče som našla, predstav si, hodila som si

ich do taštičky na šminky. Nechápem, nikdy to nerobím. Tak padám domov a dík za podnájom.

Pápá, Becky

Bláznivá baba, určite mi volala počas vysielania! Mrkla som na displej. Jasné – tri neprijaté hovory. Prebehla som očami po izbe. Po Rebeke mi v nej zostala len slabá vôňa Hermés a rozčítaný časopis Elle.

Alex prišiel o trinásť minút, ledva som sa stihla osprchovať a prezliecť.

„Chýbal som ti?“ položil na stôl veľkú škatuľu, z ktorej sa šírila cesnaková vôňa, a uchopil ma do náručia.

Milovanie s Alexom po niekoľkotýždňovej prestávke bolo šialené. Bola v ňom vášeň, neha, bolesť aj zúfalstvo, bolo v tom želanie zomrieť kdesi na vrchole poznania, že už nikdy nebude nič krajšie, hoci sme obaja vedeli, že každé naše milovanie je vždy krajšie a krajšie. Tej istoty sme sa začínali báť možno ešte viac ako predstavy, že raz sa to všetko skončí a my prejdeme popri sebe ako dvaja cudzí ľudia. Alex si ma bral s takou náruživosťou, že som zase na pár minút uverila, že už nikdy neodíde.

Lenže on odišiel. Skôr ako sa číslice na malom budíku zmenili na dvojicu núl, skôr ako začal štekať susedov pes dožadujúci sa nočného venčenia.

„Milujem ťa,“ zašepkal mi do úst a ja som pocítila, ako sa mu telo naplo, keď sa nám premiešala chuť slín. „Milujem ťa a vždy budem, ale teraz musím odísť, však vieš.“

Mohla som sa vzoprieť a povedať mu, že neviem a nechápem alebo že chápem až pridobre, no ja som mlčala a nechala ho ticho zavrieť dvere. Bol mojou drogou, mojím nerozumom a vášňou, niečím, čo ma bolelo rovnako, ako napĺňalo, niečím, čo som nevedela vysvetliť nikomu, no najmenej sebe.

* * *

Alex nastúpil do auta a pozorne vycúval z parkovacieho miesta pred Lauriným domom. Tentoraz to bolo ešte ťažšie ako inokedy. Najradšej by sa otočil, vrátil sa k nej a už nikdy neodišiel. Vedel, že si nepriala nič iné, hoci mu o tom nehovorila. Aj preto ju tak strašne miloval. Aj preto sa občas na seba nedokázal pozrieť. Vnútil jej spôsob života, po ktorom nikdy netúžila a ktorý si nezaslúžila. Už dávno mala mať skvelého chalana, s ktorým by si mohla založiť rodinu, no už len pri predstave, že by sa jej dotýkal niekto iný, ho v hrudi pichlo od žiarlivosti.

„Kurva,“ zahrešil bezmocne.

Nepatrilo to žiadnej žene, upchatej križovatke alebo jame na ceste. Patrilo to jeho bezmocnosti.

„Kurva,“ zahrešil znovu, keď mu zrak padol na displej, a šliapol na pedál. Už meškal.

3. kapitola

„Zobudila som ťa?“ ozvala sa mama po mojom rozospatom prosím.

„Ahoj, mami, koľko je hodín?“ habkala som dezorientovane.

„Deväť.“

„Prepáč, včera som bola veľmi dlho hore,“ ospravedlňovala som sa chabo.

Po Alexovom odchode som nedokázala zaspať niekoľko hodín. Nepomohol horúci kúpeľ, nočný film ani kniha. A to som si zobrala Márqueza, ktorý ma uspáva po pár riadkoch.

„Ja som tiež nespala celú noc,“ priznala sa mama.

„Stalo sa niečo?“

„Bojím sa o Júliu.“

Júlia je moja sestra. V sedemnástich odišla do USA, aby tam zmaturovala. Tri mesiace po návrate domov odišla do Ameriky znovu. Tentoraz na výšku. Mama jej druhý odchod nedokázala rozchodiť.

Všuchla som si bosé nohy do sivých papúč s tvárou zajaca, ktoré som dostala od Júlie na posledné Vianoce, a prešla som aj s telefónom do kúpeľne.

„Maminka, po-sím, nest-esuj, načo je to dob-é?“ povedala som s ústami plnými kefky a pasty. Hlasno som vypľula do umývadla sliny, vodu a pastu a prešla do kuchyne. Pritisla som si telefón medzi líce a plece a začala som si pripravovať kávu s našľahaným mliekom.

„Čo ti to tam hučí?“ spýtala sa prekvapene.

„Ponorný mixér, vydrž sekundu, mami.“ Nasypala som si do hrnčeka štedrú dávku mojej zbožňovanej nesky, zaliala ju horúcou vodou a doliala napeneným mliekom. Na stole ležala neotvorená škatuľa s pizzou. Stislo mi hrdlo.

„… keď budeš mať deti, pochopíš,“ zaznel mamin hlas do stíchnutého slúchadla. „Laura, prosím ťa, napíš jej. Ale nie večer ani zajtra. Napíš jej hneď. Mám od včera zlý pocit. Bojím sa, že je chorá alebo niečo horšie. Pamätáš sa, ako to dopadlo, keď sa nám odmlčala prvýkrát. Nenávidím tú jej Ameriku!“ Mamin hlas sa pomaly lámal ako kľúčna kosť, ktorú si Júlia dokatovala pred dvomi rokmi pri zrážke s nejakým bláznom, čo si nevšimol jej odbočujúci bicykel.

„Maminka, všade môžeš ochorieť alebo sa zraniť. Na to nemusíš odísť do Ameriky.“

„Nerozumieš mi, Laura. Ja viem, že by sa mohla zraniť aj tu, ale tu by som jej vedela pomôcť. Vybavila by som jej najlepšieho lekára.“

„Aj tam jej vedia pomôcť, mami,“ prerušila som ju jemne.

Hrozivý pád z bicykla pod kolesá auta sa skončil Júliiným otrasom mozgu a zlomeninou, za ošetrenie ktorej jej americké zdravotníctvo naúčtovalo vyše dvetisíc dolárov. Slovenská poisťovňa ich odmietla preplatiť. Vraj Júlia nenahlásila poistnú udalosť dostatočne skoro. O dvojtisícovom dlhu mama nevedela nič, Júlia ma zaviazala mlčaním a splácala ho poisťovni úplne sama.

V slúchadle sa ozval mamin tichý vzdych.

„Napíšem jej, maminka, sľubujem,“ pridala som rýchlo a posadila sa s kávou do obývačky. Vedela som, že mama sa bude znepokojovať do momentu, kým nedostaneme od Júlie odpoveď, a potom sa začne znepokojovať znovu. Chápala som ju len spolovice. Aj mne Júlia chýbala. Strašne. Chýbali mi naše bláznovstvá, nočné rozhovory, chýbal mi jej smiech a slová, ktorými dokázala všetko zľahčiť. Bola odo mňa o štyri roky mladšia a ja som si občas pri nej pripadala beznádejne dospelá.

„Nesmieš brať život tak vážne, Lulu,“ prihovárala sa mi menom, ktoré mi vymyslela, keď bola maličká.

Milovala som jej bezstarostnosť, vrúcnosť a takt. To posledné ma vždy znovu prekvapovalo, zo skúsenosti som vedela, že živelní ľudia nebývajú taktní. Júlia bola živelná a elektrizujúca. Ako jej úsmev a tmavé, trochu šikmé oči, ktoré zdedila po otcovi. Strašne mi chýbala, ale odmietala som sa strachovať o ňu pri každom odmlčaní.

„Nesmieš sa o ňu tak báť, mami. Nezabúdaj, že je už dospelá,“ vysúkala som zo seba tú najhlúpejšiu útechu, na akú som sa zmohla.

„Má len dvadsaťdva. To ešte nie je dospelosť,“ oponovala mi mama. „A keby aj, nikdy sa o vás neprestanem báť. Ani keď budete mať päťdesiat.“

„Jasné, ako v tej reklame na Granko,“ zasmiala som sa.

Neochotne sa pridala k môjmu smiechu.

„A ty sa máš ako? Neprídeš na obed? Kúpila som kačicu. Urobím lokše a dusenú kapustu. Keď je dnes ten sviatok.“

„Prídem rada, maminka. A keby si chcela, môžem u teba aj prespať. Mám štyri dni voľno.“

Predstavila som si radosť, ktorá sa jej rozliala po tvári. Od otcovej smrti sa cítila strašne osamelá. Cez deň ju zamestnávalo náročné povolanie, v noci však bola úplne sama. Poznala som ten pocit, keď sa človek budí po živom sne a posteľ vedľa neho je prázdna. Áno, to je ono! Pôjdem za mamou. Zatúžila som po jej blízkosti, po spoločnej káve s nugátovými šiškami, ktoré mávala vždy v zásobe, po detskej izbe s výhľadom na Slavín, v ktorej sme s Júliou vyrastali a v ktorej mama nezmenila ani jeden kus nábytku.

„Teším sa,“ rozlúčila sa mama a ja som si preniesla hrnček s kávou k počítaču a nahodila sa na gmail dúfajúc, že Júlia bude online.

Nebola.

Na západnom pobreží USA bolo pol jednej v noci a ona nepatrila k ľuďom, ktorí dlho do noci visia na internete. Kedykoľvek som si sadala ku klávesnici, myslela som na paradox našich životov míňajúcich sa vo zvláštnom časopriestore, ktorý vytvorila vzdialenosť a časový posun.

Keď som sa chystala na obed, Júlia ešte sladko spala, keď sme u nás vystreľovali novoročný šampus, jej do konca roka chýbalo ešte deväť hodín. Nevdojak som si spomenula na úryvok z môjho zamilovaného Clarka, v ktorom kozmonaut prijíma videonahrávku zo Zeme, no je tak ďaleko, že tá nahrávka prichádza s mnohominútovým posunom. A tak, kým sa on díva, ako jeho synček sfúkava sviečky na torte, v skutočnosti je torta už dávno zjedená. Občas som si pripadala tak aj ja.

Klikla som na voľbu NAPÍSAŤ SPRÁVU a začala jej písať o maminom smútku. Nakoniec som pridala pár slov o Alexovi. Musela som sa niekomu zdôveriť.

* * *

Table of Contents

Titulná strana

Prológ

1. - 9.

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

10. - 19.

20. - 29.

30. - 39.

40. - 49.

50. - 54.