Pavel Vilikovský

Prvá a posledná láska

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Pavel Vilikovský 2013

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2013

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-556-0928-7

NA ĽAVOM BREHU PAMÄTI

Buď je to vrozená blbost,

anebo jsou to vzpomínky z mládí.

Jaroslav Hašek: Dobrý voják Švejk

1

„Stále v práci?“ spoza chrbta, a keď spustil ruky a obzrel sa, Jano Majer. Kamil mykol plecom, prichytený.

„A čo tak naprázdno?“ Jano si ho prehliadol, holého, len v košeli a nohaviciach. „Kde máš aparát? Bez neho si nebol tuším ani na vlastnej svadbe.“

Ty si mi chýbal, akurát. „Fotiť s aparátom nie je žiadny kumšt, to dnes dokáže každý.“ Bodro ako medzi kamarátmi, ešteže tento sa našťastie kamsi ponáhľal. Plesk po ramene, a už ho nebolo. Kamil si ho pomstychtivo zarámoval dvoma palcami a ukazovákmi, od chrbta v prázdnej ulici. Mohlo by byť: staré dopoludnie v starom meste. Nedeľné. Odchádzajúca postava zviditeľnila ticho, ako keď sa kdesi v diaľke ozvú kostolné zvony.

Áno, spočiatku si ešte pomáhal rámikom. Keď odrazu, uprostred kroku, zastal na chodníku a spojil si pred očami palce a ukazováky, vedel, že vyzerá ako tichý blázon. Zopár okoloidúcich sa aj obzrelo – taškami obťažkané tetky, krívajúci penzista so psom, vždy len tí starší – ale na cudzích nedbal. Tým nemusel nič vysvetľovať.

Bolo to tak, že jedného dňa zaťal zuby. Ako keď decko nasilu kŕmia kašičkou – ešte lyžička a povracia sa. Japonci, ktovie prečo práve oni, celé hlúčky s tými svojimi modernými aparátmi; vtedy si to uvedomil, ten pocit. Toľko nestrávených hltov! Sám ich mal doma aspoň desať tisíc, negatívov v škatuliach naskladaných v pivnici. Odložené okamihy – vtedy ich nebolo kedy prežiť, nedovolil aparát, a teraz už čoskoro nebude mať kto. Jednoducho, je viac nepozretých obrázkov ako pozretého sveta. Áno, bol to väčšmi pocit ako myšlienka.

Ale obrázkov sa zato nevzdal – svet tu predsa ešte vždy bol, ešte vždy vyzýval. Ibaže to budú obrázky do albumu vlastnej hlavy, pre vlastné oči a vlastné potešenie. Momentky, ktoré zanikajú spolu s okamihom, dokonalé vo svojej smrteľnosti. Hotové, raz navždy. Nik mu ich neobchytká zamastenými poznámkami. Jasné, zlozvyk (len aby nemusel ani sám sebe nič vysvetľovať), a zlozvykom bol aj prstový rámik. Tichý blázon, čo na tom. Potom jedného dňa náhodou zistil, že stačí rám okuliarov. A nakoniec raz, keď zo stredu Obchodnej ulice snímal siluetu hradu, zabudol aj na okuliare. Pomyselný obrázok v pomyselnom rámiku. Odvtedy bol úplne slobodný.

2

„Mám sponzora na knihu!“ S tou správou, a hneď aj s fľašou vína pribehol ku Kamilovi Vilo Kavka. Ponúkali sa dve alternatívy: výber zo starších obrázkov – momentky z ulice, z kúpaliska, kolotoče, jarmoky, majálesy, ale aj rady pred mäsiarstvom, zábery futbalových fanúšikov a tak, pod názvom, povedzme, Komunizmus náš každodenný...

„Daj nám dnes?“ povedal Kamil. „To hádam nie.“

„Len taký návrh, orientačný. Že o čo ide.“ Druhou alternatívou by bola kniha nových fotiek nazvaná, zasa len orientačne, Naša kolíska Európa. Kolíska našej civilizácie, také čosi. Pamätihodnosti veľkých európskych miest – Rím, Paríž, Londýn, Atény, Berlín, Florencia, a tak ďalej – spolu s portrétmi miestnych obyvateľov, starousadlíkov. Ako sa tvár mesta odráža v tvári človeka, a naopak. „Vidím to pred sebou, v popredí vráskavá hlava kedysi pôvabnej stareny a v pozadí povedzme Koloseum, dve krásne zrúcaniny, harmonické, akoby schátrali ruka v ruke,“ povedal Vilo, „alebo mladý, urastený florentský Dávid s prakom i tým svojím poneváčom, a pod ním zhrbený, zošúverený starec v pokrčenom čiernom obleku, o paličke... rozumieš, zasa kontrapunkt vyzývavej mladosti a stareckej rezignácie. Ale čo ti mám čo vykladať, tebe s tvojím okom a fantáziou.“ To by, pravdaže, bolo spojené s cestovaním, také tvorivé výpady, sponzor by iste prispel aj na ne, ešte si s ním na tú tému pohovorí, dá sa uvažovať aj o grante z ministerstva... Z oboch kníh, či jednej, či druhej, by sa samozrejme vydali aj cudzojazyčné verzie, prinajmenšom anglická a nemecká alebo francúzska, Kamil má predsa vo svete určité meno, a keď už sme v tej Európskej únii, možno by sa našiel i zahraničný partner...

„Keď to vidíš pred sebou, choď a foť. Prečo ja?“ Ale Kamil vedel, že tu už nevyviazne bez vysvetľovania. Tá námaha, napochytro hľadať racionálne zdôvodnenie pocitu, tá nechuť, byť sám sebe na ťarchu...

„Máme predsa demokraciu,“ povedal. „Kto chce, môže fotiť, s dnešnými aparátmi aj malé decko. A ten, čo fotí, sám najlepšie vie, čo chce vidieť. Prečo by mali byť zvedaví na to, čo sa páči mne? Kto povedal, že moje obrázky sú lepšie, pravdivejšie, umeleckejšie, alebo ako to chceš pomenovať? Akým právom mám niekoho nútiť, aby sa na ne pozeral? Ani ja sa už nepozerám na cudzie fotky, lezú mi krkom.“

„S týmto na mňa nechoď,“ povedal Vilo, „to nie je skromnosť, ale falošné martýrstvo. Čo sa odúvaš? Kto ti ublížil? Hádam si sa nezľakol konkurencie? Títo mladí, to pre teba nie sú nijakí súperi.“

Nie, nevedel mu to vysvetliť. Nečudoval sa, veď ani sebe. Vilo bol kamarát – ako kurátor mu ešte za totality zorganizoval dve výstavy – a myslel to s ním dobre. „Je tu príležitosť na parádičku, efektný gól...“

„Myslíš rozlúčkový, v nadstavenom čase,“ zasmial sa Kamil.

Vilo zahnal muchu rukou. Ktovie, možno by sa dali vydať aj obe knihy. Najprv fotky z mladosti, tie majú v sebe takú sviežosť, zarosený pôvab... takú zadychčanosť, akoby dobehol na perón v poslednej chvíli, keď už vlak odchádza a niet sa kedy pretvarovať, zaujímať postoje, a potom rozvážne, premyslené kompozície zrelého umelca, obrázky, v ktorých sa zračí všetka rokmi nazbieraná skúsenosť a múdrosť...

„Nie som o nič múdrejší ako zamlada,“ povedal Kamil, „len sa menej čudujem. Menej žasnem. A nemôžem povedať, že by to fotografovaniu nejako prospievalo.“

Nakoniec, aby sa Vila zbavil, sľúbil, že o tom ešte porozmýšľa. Ale nebolo o čom.

3

Takže slobodný, akože. Veľmi krátko. Veľmi vratko. Mal vyhliadnuté objekty, aby nevyrážal do ulíc len tak naverímboha, ale nechával otvorené okná náhode i nálade. Zbieral pozostatky, dalo by sa povedať; okolie sa menilo tak ozlomnohy-ozlomruky, až sa bál, že sa znenazdajky stane v rodnom meste vyhnancom. Chcel si, aspoň v hlave, vybudovať vlastný kút, kryt, kam by sa mohol uchýliť pred časovanými bombami. To bol v jeho očiach ten ozajstný, najhrozivejší terorizmus – teror ustavičných novôt.

Jedného pekného dopoludnia teda schody na konci Klariskej. Mal už aj predstavu: po jednej strane schádzajú, po druhej zasa vystupujú ľudia, na pozadí sivého schodiska a jasnej oblohy skôr len kontúry – Vilo by tú čiernobielu rytinu nazval povedzme Kolobeh života, pre Kamila to boli jednoducho Schody. Priamo oproti zastávke električky sa mu však postavila do cesty budova mestskej knižnice. Zvláštne svetlo, či skôr zvláštny tieň, riedka a priehľadná sieťovina. Momentka, pomyslel si, a vtom sa to stalo: uvidel ten dom prevŕtaný dierami dverí a cez ne sa, ničím nenarušený, otváral výhľad až na dno miestnosti. Za každými bola jediná – úzka a dlhá, predsieň, kuchyňa i obývačka dokopy; v tejto sa vzadu motala žena s deckami a vpredu na schodíkoch ako na verande sedel, v už nie celkom bielom tričku a červených trenírkach, tučný fúzatý Cigán s cigaretou medzi prstami. Deň bol sparný, slnko silné, pod ostrejším uhlom a z opačnej strany: nejaké dávne neskoré letné popoludnie, ktoré nevedel nikam zaradiť. Pootočil hlavu k ďalším dverám, na chodníku pred nimi dve malé ufúľané deti iba v krátkych, po pupok siahajúcich košieľkach, a v tretích sa o zárubňu v družnom rozhovore opierali muž a žena s obláčikmi dymu pred ústami. Taký podvečer už nikdy nebude. Vkročil na koľajnice, aby ich mal všetkých v hľadáčiku, celý ten stúpavý koniec ulice, a cvak!

Tak sa to začalo. Po čase, azda o dva či o tri týždne, sa zastavil na strek vo vieche U sedliaka, jednej z mála, ktoré ustáli vlnobitie trhu. V zadnej miestnosti, za automatmi, naďabil na Jožka Hrdličku, spolužiaka zo základnej školy, v súčasnosti invalidného dôchodcu, ktorý z lavice pri stene viedol simultánny rozhovor s dvoma vedľajšími stolmi. Kývli si, a keď sa Kamil z kúta prizeral Jožkovej rozkokošenej, od prúdu slov až zaprskanej tvári, zdalo sa mu, že v tom rembrandtovskom prítmí by stála za obrázok. Bez Saskie, ale ešte vždy rozjarený a s pohárom. Namieril hľadáčik, už ten bezprstý, len s vnútorným rámikom, neuvidel v ňom však zbrázdeného plešivého muža po mozgovej porážke, ale okrúhlu detskú hlavičku s hustými blonďavými kučerami, a tentoraz vedel uhádnuť aj chvíľu: stojí na školskom dvore, v náručí drží loptu a hovorí: „Ja budem brankár.“

Potom bola Adriana. Zavolala mu, niekdajšia vari polročná vysokoškolská láska, ktorá v šesťdesiatom ôsmom emigrovala aj s bratom do Austrálie a teraz prišla pomôcť matke doopatrovať otca. Nech sa nehnevá, zo starej gardy akosi nevie nikoho zohnať, všetko sa to tu tak pomenilo, a jeho číslo našla v telefónnom zozname, možno ju bude vedieť poinformovať...

„O tebe náhodou viem, že si známy fotograf, kto by to bol povedal! Mama mi poslala aj tú knižku... Kaštiele a drevenice?“

„Hrady a podhradia, taká spoločenská objednávka. Ale vidíš,“ povedal, „to nie je zlý nápad. Že by som si ťa odfotil, len tak súkromne.“

„Ešte to! Starú babu? Už by si ma hádam ani nespoznal. Panebože, to sú roky...“

Dali si rande na Hlavnom námestí, pri Rolandovi. Spoznal by ju, bola len trochu... nie ani objemnejšia, len rozľahlejšia, akoby prestavaná pre voľnejšie priestory, a pokožku na tvári mala vystuženú mejkapom, nepremokavú. „Tu boli kedysi stromy, zdá sa mi to iba?“

Vošli do kaviarne oproti. Adrika sa rozhliadla po miestnosti. „Vieš, že sa nepamätám, čo tu bývalo predtým?“ „Nejaká výstavná sieň, myslím,“ pohrabal sa v smetisku, „alebo predajňa s umeleckými predmetmi. A kedysi dávno tuším banka.“ V tomto duchu to pokračovalo, Adrika bola vyladená do molovej, zasnene spomienkovej tóniny. „Tadiaľto,“ kývla hlavou k veľkému oknu, ktoré bývalo výkladom, „sme sa čosi navláčili, po korze, celá partia, pamätáš?“ Ani nie, bol by musel odvetiť, ale našťastie nevyčkala na odpoveď. Kamilovi nebolo za tými časmi ľúto, bola to zanedbaná, spustnutá záhrada, do ktorej už nenakúkal ani ponad plot. Vyčkal na okamih, keď zdvihla tvár od zákuska – nepozrela sa naňho, oči mala obrátené kamsi dozadu, dovnútra, pery od prežúvania ešte trochu našpúlené a na dolnú sa jej prilepila omrvinka. Vtedy v duchu stlačil spúšť, no namiesto tej zadumanej kaviarenskej uvidel pred sebou iskričkami kvapiek posiatu, slastne zhrozenú dievčenskú tvár pod ľadovou sprchou na Lide, s mokrými vlasmi spláchnutými do čela. Nebola to tvár vyšklbnutá z okamihu erotického vzbĺknutia (napokon, takých okamihov medzi nimi ani nebolo veľa), len hlava mladého dievčaťa bez tela, naplno, dôverčivo ponorená do zážitku. Kamilovi ono popoludnie pri Dunaji – mali to z právnickej fakulty na skok – dávno vypadlo z pamäti, ale už sa nečudoval. Bola v tom istá logika: keď je hľadáčik vnútorný, vnútorné sú aj nálezy.

„Prepáč, že som sa tak rozrečnila,“ povedala mu Adrika, keď sa vonku rozchádzali, „asi som sa potrebovala z tej stiesnenej atmosféry doma trocha vyventilovať. Ale má to aspoň výhodu, že si celkom zabudol na fotografovanie.“

„Never tomu,“ odvetil Kamil a zanechal ju s prekvapeným výrazom stáť na chodníku.

4

Logické úkazy mávajú aj logické dôsledky, hoci Kamil s nimi nerátal. Čo už vie nevinné dieťa o zápalkách? Raz poobede kráčal po Hlbokej ceste navštíviť priateľa, ktorý býval v Horskom parku. Nerozmýšľal o obrázkoch, ale okná mal otvorené, a tak podľahol impulzu a na chvíľku odbočil k soche Panny Márie, okolo ktorej sa ako vtáctvo nebeské zhŕkli tabuľky so slovami vďaky za vyslyšanie prosieb. Zvláštne, že táto kvapka opiátu prečkala v svojom kamennom útulku bez úhony všetky protidrogové ťaženia komunistov – a to takmer na dohodenie kameňom od ich hlavného stanu! Kostol o kúsok vyššie už neobišiel tak dobre a musel zhodiť parožie, aby nezacláňal ručiaceho jeleňa na Slavíne.

Kamil sa prikrčil, aby si zospodu cvakol sochu s troma tabuľkami v popredí – slnkom obliznuté pozlátené písmená na jednej z nich vytvárali pod Máriou akúsi kobercovú svätožiaru. Akoby nohou deptala zlatého hada, pomyslel si a vtom mu čosi brnklo v mysli. Len v mysli, lebo výjav nebol dosť zrelý, aby sa vyliahol pred oči. Azda bola na príčine tá pričupená poloha: mal pocit, že kľačí, ale možno bol iba taký malý, a v ruke drží sviečku, aby ju pripálil od niektorej z mnohých, čo tam už horeli.

„Nože merkuj, nech sa nepokvackáš,“ napomenul ho za chrbtom nejaký hlas. Na obrázok tam ešte vždy bolo priveľa hmly, ale Kamil cestou rozmýšľal. Mamin Boh prebýval na iných miestach, náhradkovým vreckovým Lurdom sa vyhýbal, otec s Bohom neudržiaval ani diplomatické styky, a ten spôsob reči aj tak ani k jednému z nich nepasoval... Rézi! spomenul si odrazu, a vzápätí s úľakom zistil, že má prikrátku ruku. Že na ňu nedočiahne. Bola tak hlboko, že ju bolo treba exhumovať, a na to v tej chvíli nemal čas.

5

Exhumovať, to sa povie. Kamil nebol vykrádačom hrobov ani archeológom vlastnej minulosti. Spomínal málo, a na detstvo takmer vôbec nie. Keby sa ho pýtali, zaradil by svoje detstvo do kolónky „šťastné“, ale bral ho ako jedno z mnohých. Splnilo svoj účel, vyrástol, a ďalej sa ním už netreba zaoberať. Nepamätal si seba z tých čias, a načo aj, keď sa v podstate považoval za stále jedného a toho istého. Dnes je iba v inej fáze vývinu – dúfal aspoň, že sa ešte vyvíja, hoci nevedel kam. Nepozeral sa dozadu, ale pred seba, aby hlavou do niečoho nevrazil.

Podľa Kamila obrázok nemal mať myšlienku. Myšlienku môže mať – prosím, nech sa páči – človek, čo sa naň pozerá, môže ju mať aj autor, čo ten obrázok robí, ale dobrý obrázok ju zo seba strasie ako smietku, ktorá sa mu odkiaľsi zvonka prichytila na rukáve. Strom nemá myšlienku, ani potok, ani oblak. Príroda nemyslí. Príroda jednoducho je, a takisto aj dobrý obrázok. Myšlienku, ak je zdravé, nemá ani detstvo. Je jednoducho súčasťou života, ktorý takisto nemá myšlienku. Myšlienka je ľudský výmysel.

Aj Rézika jednoducho bola. Bola v domácnosti skôr ako on, prijal ju ako samozrejmý prvok prostredia, do ktorého prišiel: toto je svet. Otec, mama, staršia sestra Beáta, Rézi... nerozmýšľal o nich, tak ako nerozmýšľal o vysokej skrini z červeného smreku, ktorá stála v predsieni. Niekto, kto by navštívil ich domácnosť po prvý raz, by azda v duchu zhodnotil, či je skriňa pekná a ako sa hodí do miestnosti, ale Kamil pri príchode z pôrodnice nemal s čím porovnávať, a navyše sa na to ani nepamätal. To sa potom exhumuje ťažko.

Začal tým, myslel si, najľahším: tvárou. Usadil sa do kresla v svojej pracovni, ako ju nazýval, hoci v nej nikdy rukolapne, hmatateľne nepracoval, pustil si hudbu a uprel zrak na bielu stenu. Tvár nebola, a aké to bývalo osvedčené premietacie plátno! Nebola, nie a nie, hoci účes sa mu vybavil hravo: dlhé vlasy rozdelené v prostriedku do dvoch zvláštnych pletencov, ktoré priliehali k ušiam ako slúchadlá. Takýto nejaký účes, pomyslel si teraz, mávali na fotografiách nemecké ženy, ktoré v nadšenom špalieri kývali Hitlerovi. Ibaže Rézika nebola blondína, mala celkom obyčajné hnedé vlasy, azda trošičku do hrdzava. Vo vlasoch, tam bol doma, ale nech sa v nich koľkokoľvek prehŕňal, bližšie k tvári sa cez ne neprehrabal.

Lúč svetla vrhnutý vreckovým zrkadielkom do tmavého, zapadnutého kúta, onen spätný reflex ako pri Hrdličkovi či Adrike tu nefungoval, zrejme sa nemal od čoho odraziť. Tí dvaja boli z hľadiska Kamilovho života okrajové zjavy, a predsa vyskočili bez volania, sami od seba ako čertíci zo škatuľky; zato Rézika... Nemohol si ani vypomôcť fotografiou, lebo nijaký Rézin obrázok sa nezachoval. Pritom si otec s mamou ako mladomanželia kúpili aparát, vtedy moderný typ Zeiss-Ikonu. Chceli si asi dôkladne zdokumentovať novú kapitolu života, do ktorej vstupovali s veľkými očakávaniami. Rodinný album ozdobili snímky Beátky, ako nahá na vlnenej gube krásne dvíha hlavičku, a takmer totožné zábery sa ušli aj Kamilovi. Bucľaté holé hlavy – uložení na bruchu, s rovnako vypučeným zadkom, boli na nerozoznanie. Našli sa aj snímky mladých rodičov na výletoch, v plavkách pri rieke alebo v brezovom hájiku, s jedným dieťaťom usadeným v tráve a druhým v náručí, ale Rézi na nijakom obrázku nebola. Azda aj niekedy nastavili čas a clonu a požiadali ju, aby stlačila spúšť, sama sa však pred objektívom nikdy neocitla. Kamil si vedel predstaviť, že sa fotografovaniu bránila – čo sa má čo takáto pretŕčať pred aparátom – a ktovie, či sa potajomky aj nebála, že jej obrázok ukradne dušu. Rézika iste verila, že každý človek má dušu, a na svoju si dávala veľký pozor, aby sa ňou raz mohla pred Pánom Bohom bez obáv preukázať.

Ďalší život mladých manželov asi už nebol veľmi fotogenický, aparát i s koženým puzdrom čoskoro na dlhé roky zmizol v zásuvke sekretára a vynoril sa na svetlo, až keď si na ňom Kamil začal brúsiť svoje fotografické mliečne zúbky. Ale jeho nezaujímalo okukané sivé okolie, opadávajúca omietka rodinného života; na svojich loveckých výpravách poľoval na exotické zvery, napríklad na osamelý kostolík, ktorý ktosi zabudol uprostred polí, na rebrinák s koňmi brodiacimi sa cez Váh, alebo na zhrdzaveného, pŕchnuceho plechového Krista na drevenom kríži pri ceste. Rézika sa asi objektívu nezdala dosť exkluzívna.

6

Obrázky teda nie, tadiaľ cesta neviedla. Bol tu ešte hlas – vlastne nie hlas, ten bol neurčitý, jednoducho ľudský, ale veta, slová, ktoré mali príchuť Réziných úst. Príchuť, nie tvar – teraz by ani nevedel povedať, či mala úzke alebo plné pery. Slová sa nedali vidieť, iba počuť, no keď sa s ich pomocou pokúšal rekonštruovať onen dávny okamih v príručných bratislavských Lurdoch, odrazu sa mu nie v mysli, ale kdesi dnu v tele vynoril zvláštny pocit. Hanba, hanba fotografovi, že nie obrazy, ale pocity; tento postupne, čím dlhšie sa ním Kamil zaoberal, stúpal z hĺbky nahor, až na pokožku. Tam zastal na križovatke medzi viacerými pomenovaniami a váhal, akoby nevedel, kade ďalej. Teplé schúlenie, rozhodol napokon Kamil zaň, a vzápätí vedel: malá ruka bezpečne, dôverčivo skrytá vo veľkej. Tak ho Rézi viedla hore úvozom Hlbokej cesty, na okamih vypustila medzi plamienky Máriiných sviečok (cítil ju však aj vtedy za chrbtom, pevný múr) a opäť prichýlila v dlani.

Dobre, ale Hlboká cesta s umelou jaskynkou bola ďaleko od ich domu a neležala ani pri nijakej z obvyklých trás – čo tam s Rézikou hľadali? V pamäti – to iste tá ruka v ruke – sa mu vybavilo, ako ho brávala na okružné túry po kostoloch, na Vianoce obzerať betlehemy a na veľkonočnú Bielu sobotu Božie hroby, jedny i druhé diskrétne umiestnené v bočných kaplnkách alebo pri vedľajších oltároch. Tie pochôdzky sa však odohrávali v centre mesta, medzi blízkymi kostolmi – od Jezuitov k Františkánom, stade ku Svätej Trojici, Kapucínom a napokon do Dómu. Niekedy zabrúsili aj do Modrého kostolíka. Vtedy o tom neuvažoval, šiel bez vypytovania a ochotne, ale teraz si nevdojak položil otázku, prečo sa na výpravách nezúčastňovala aj Beáta. Možno bola len staršia a napriek zbožnému menu mala k cirkevným obradom a zvykom vlažnejší, skeptickejší vzťah, a možno – myšlienka svetaskúseného truľa – vládli medzi ňou a Rézi nejaké tie skryté, podvedomé ženské napätia, ktorým nijaký chlap nerozumie. Tak či onak, na spoločných prechádzkach s Rézi sa vyskytovala zriedka, a keď na to spomínal, aj doma k nej bývala vzdorovitejšia, jej príkazy a zákazy poslúchala s odvrávaním alebo ironickými poznámkami... pokojne by mohla na pozvanie odvrknúť, či si Rézika myslí, že Ježiš práve pred jej očami vstane z hrobu, len aby jej urobil radosť. Papuľnatá baba!, myslieval si vtedy Kamil o nej napoly s obdivom, napoly rozhorčene, a aj po rokoch si opäť pomyslel to isté, ibaže už bez niekdajších emócií. Beáta je Beáta. Ale ako ju kedysi, keď ho zauškovala svojimi posmeškami, vedel za tú pyskatosť nenávidieť!

Takto spomínal na Rézi a ani si nevšimol, že väčšina spomienok bola o ňom. Čo už, odniekiaľ treba začať.

7

Boli, pravdaže, aj iné, naliehavejšie záležitosti, také sa vždy nájdu. Prišiel, ako sa Kamil vopred obával, znova domŕzať Vilo Kavka, a tentoraz so silnejšími argumentmi v podobe fľaše škótskej whisky. Poznal svojho človeka a splašil kdesi Queen Anne. Keď sa mu po treťom poháriku zdalo, že Kamil už trochu zmäkol, vyrukoval s ponukou, že sa o všetko postará sám – vyberie fotografie, napíše štúdiu, nájde aj šikovného grafika... Kamil nebude musieť pohnúť prstom, jedine na konci prikývnuť hlavou, a to azda zvládne, nie? Neštítil sa ani podlosti a prizval si na pomoc Kamilovu ženu. „Dohovor tomu tvojmu baranovi,“ vyzval ju, ale Katka sa odmietla zamočiť. „Myslíš, že na mňa dá? Pch,“ odfrkla, opýtala sa Vila na rodinu a zanechala ich osamote, v tuhom zápasníckom objatí.

No Rézika, skromná ako vždy, si našla miesto v kútiku hlavy a trpezlivo čakala na svoju chvíľu. V jedno upršané dopoludnie zatelefonoval Kamil Beáte a bez dlhého vysvetľovania sa jej opýtal na vzťah k Rézi. „Čo ti to napadlo, prosím ťa,“ začudovala sa. Vysvitlo, že si nevybral najšťastnejší okamih: práve maľujú byt a Karčiho podľa jeho osvedčeného zvyku seklo v krížoch, takže celé upratovanie zostalo na ňu. Napokon, keď sa vyfrflala, došlo aj na Kamilovu otázku. „Mala som ju rada, normálne,“ povedala. „Jasné. Čo spomínaš, tak to ona mala o výchove dievčat trochu staromódne predstavy, no a ja som bola v puberte, môžeš si predstaviť, ako ma bavilo učiť sa vyšívať alebo štopkať deravé pančuchy. Veď mi to neskôr aj bolo na drek, chvalabohu. Štrikovať sveter... ešteže ju to rýchlo prešlo! Ty si to mal dobré, bol si chalan a jej miláčik... keď si mal hádam rok a ležal si v nemocnici na infekčnom oddelení, kam nepúšťali návštevy, Rézi chodievala stáť pod okno, vedela v tom vreskote, čo sa stade ozýval, rozoznať tvoj hlas a počúvala ťa ako nejakého Pavarottiho, so slzami v očiach. Nevymýšľam si, bola som pri tom. To je Kamilko!, a tomu jej Kamilkovi sa kadečo prepieklo. Ale aj tebe, len si spomeň, hocikedy zahrozila, takú ti strelím, že ťa krú zaleje, to som odvtedy od nikoho iného nepočula, krú. Smiešne, tie jej silné reči, keď si pomyslíš, že na nás v živote nezodvihla ruku, ja sa aspoň nepamätám. Bola to dobrá stvora, naša Rézika.“

Krú, musel sa zasmiať. Veru, namojdušu, krú; vedela byť rázna, keď usúdila, že treba, a nemusela si ani pomáhať rukami: Kamil si nespomínal, že by ho bola niekedy čo len vyšticovala, alebo plesla po prstoch. Ale nerozmaznávala ich, ani nebrala ohľady na rozličné detské vrtochy a rozmary – ona ich, vybavilo sa mu zrazu, volala „fanty“. V tom sa s mamou zhodli, tvorili jednotný tím, a márne sa šli k mame pre nejakú domnelú krivdu na Réziku posťažovať, vždy jej dala za pravdu, ba neraz im sama ešte „priložila“, lebo ona dávala stručnej manuálnej príučke prednosť pred dlhými rečami. No pokiaľ išlo o cudzích, či už o susedov z domu, alebo o hádavé paničky v parku, Rézi sa „svojich detí“ vždy vehementne zastala. Pre ňu platilo anglické right or wrong, it is my country. Neskôr, medzi štyrmi očami im niekedy potichu dohovorila a poučila ich, čo sa patrí a čo nie, ale navonok zostávala hradbou, ktorú nijaké trúby nezrútia.

Zostávala hradbou, ale stále hradbou bez tváre.

8

Kadekomu by azda napadlo: čo tak autoportrét? Vyhodila by aj pri ňom kopírka času nejakého dávneho vystrihaného Kamilka v bielych podkolienkach a krátkych nohaviciach, alebo pubertálneho výrastka v tvídových pumpkách so starostlivo ulízaným čašníckym účesom? A ktorý zdanlivo zhrdzavený okamih by sa stroj rozhodol vytiahnuť zo šrotoviska života? Lenže Kamil nebol na seba zvedavý, a navyše, on bol predsa vždy očami, čo sa dívajú, nie obrazom, na ktorý hľadia. Isteže, každý deň pri holení sa pozeral do zrkadla, ale banalita tej situácie bola spásonosná; odstraňoval nejakému chlapovi oproti strnisko a myslel pritom na iné. Dalo by sa povedať, že sa sám sebe starostlivo vyhýbal.

Pritrafilo sa mu za tie roky robiť aj portréty, jednu sériu umelcov dokonca na objednávku niekdajšieho ministerstva kultúry. Kamil nevyhľadával atraktívne prostredia, nearanžoval okolie ani nenútil portrétovaných do štylizovaných póz; usádzal všetkých do toho istého kresla v improvizovanom ateliéri, ktorý si zriadil na povale starého domu na Michalskej ulici (steny z hobry priklincovanej k hrubým hradám krovu), nastavil svetlá, stojan s aparátom a len tak medzi rečou, že ani nezbadali, spravil niekoľko obrázkov. Tvár, nič viac ako obyčajná tvár, nech hovorí sama za seba – veril, že ruža je ruža je ruža a netreba k tomu nič dodávať, ba ak chceme byť verní, nič sa dodať ani nedá. Beáta je Beáta je Beáta, a Kamil je Kamil je Kamil. Nemýlilo ho, že všetky tie zdanlivo samonosné pomenovania boli náhodným rozhodnutím človeka, a nikdy si nepoložil otázku, či by tento druh definície vypovedal o ňom to isté, keby sa volal povedzme Aladár. Vnímal, pravdaže, Kamila ako istú ľudskú jednotku, ale preňho to bol v prvom rade pohyblivý prístroj na vnímanie sveta a ďalšie charakteristiky ho veľmi nezaujímali. Nepatril medzi majstrov, ktorí sa domnievajú, že svoje víno zveľadia, keď o ňom vyhlásia, že je svieže, jeho vôňa mnohokrát prechádza z ovocnosti až do jahôd so smotanou a pri vyššej vyzretosti sa pýši marmeládovými podtónmi. Podľa Kamila obrazy odrážali skutočnosť a slová, mrzáčikovia, za ňou vždy len pokrivkávali; keď ho nútili, aby svojim fotografiám dával menovky, často volil nezrozumiteľné alebo mätúce názvy – napríklad osamelú postavu s dáždnikom na poľnej ceste nazval Krahulec a na dotieravé otázky vysvetlil, že na oblohe sa vznášal krahulec, ale taký malý, že na fotografii ho nevidno.

No nečakané obrázky z filmu pre zábudlivcov boli iný prípad; aj keď z nich trčali tváre, v skutočnosti neboli portrétmi človeka, ale portrétmi okamihu. Zmätenú križovatku, ktorá sa z akejsi zvrátenej zotrvačnosti stále nazývala Suché mýto, pri svojich pochôdzkach zámerne obchádzal. Povznesené, do diaľav nad jeho hlavou zahľadené budovy akoby mu povýšenecky dávali najavo, že tam nemá zavadzať. Ale niekdajšie Suché mýto, ten tesný lievik, úzke hrdielko medzi dvoma veľkými námestiami, stelesňovalo pre Kamila, čo mal na Bratislave najradšej: veľkomestské malomesto. Veľkomestské bolo svojím ruchom, vyzváňajúcimi električkami, trúbiacimi autami i pešiakmi, lenivo uhýnajúcimi na zaľudnené chodníky, a malomesto z neho robili starosvetské, prítulné domce s obchodíkmi, ktoré si aj po znárodnení tvrdohlavo uchovávali svoje meno Halmoš, Sudek, Pallehner či Groh... Do hustého prúdu sa na dvesto či tristo metroch navyše vlievali ďalšie potoky: Veterná, Drevená, Vysoká, Konventná a na samom konci ešte Panenská ulica. Rád sa kedysi máčal v tých zvírených, ale vľúdnych vodách, kde ste sa nemuseli báť utopenia, lebo ste vždy dočiahli nohami na dno.

Teraz sa postavil na miesto, kde ešte akoby včera stával pred krčmou Fajka mohutný košatý strom, a namieril hľadáčik. Nič. Pohľad skĺzol po hladkých múroch ako Popolvárov kôň po sklenom vrchu a rozplesol sa na širokej viacprúdovej vozovke. Skúsil ešte raz, a znova s rovnakým výsledkom. Akoby boli celé Suché mýto neľútostne vybombardovali, ešte aj z pamäti. Vzdal to a zvyčajnou okľukou po Obchodnej a Poštovej sa pobral na Mierové námestie.

9

Beáta je Beáta, Kamil je Kamil. Čo tam navymýšľate? Tento pohodlný postoj zaujímal Kamil v podstate aj k životu: život je život je život, a keď sa v ňom budete rýpať, zato životom byť neprestane. Keby sa – ale to nehrozilo – na niečo podobné predsa len dal, bol by asi povedal, že život je preňho dlhý rad za sebou idúcich prítomností: len čo sa jedna skončí, začne sa druhá, a platí vždy len tá terajšia. Povedané fotografickým jazykom, boli to momentky. Stýkať ich nasilu na jednu šnúrku, vyrábať z nich ozdobnú retiazku... Kamil retiazky nenosil.

Keď sa ocitol na Poštovej, na fotografovanie vôbec nemyslel, a tak ho zaskočilo, že sa dolu ulicou bez varovania začali valiť tanky. Dodatočne o tej samospúšti uvažoval a usúdil, že na vine možno bolo slovo „vybombardovali,“ ktoré sa mu ešte od Suchého mýta motalo v hlave. Áno, naozaj, domy, ktoré lemovali hornú časť Poštovej, cez vojnu padli za obeť bombardovaniu a po takto predvídavo rozšírenej ulici neskôr viedla trasa slávnostných vojenských prehliadok dolu pred tribúny na Stalinovom námestí. Spomenul si, ako zboku s obdivom sledoval ručiace stroje s veliteľom tanku, ktorý vyčnieval z vežičky a po vojensky, so zrakom upretým priamo pred seba, zdravil okolostojacich. Dnes by si nanajvýš pomyslel, že musí byť ťažké vydržať v tom strnulom postoji, ale vtedajší Kamil bol na tanky, ktoré pásmi vyhrýzali diery do zmäknutého asfaltu, hrdý a vravel si, že raz aj on bude takým veliteľom. Určite.

No čo, sprostý, a ani mu nenapadlo, že nevdojak používa výhovorku, ktorou sa bránieval pred Beátinými posmeškami: vtedy som bol ešte malý. Čakal na rohu Obchodnej, vedľa búdky s pečivom a stánku so zeleninou, kým tanky vypľúvajúce kúdoly výfukových plynov prejdú, ale posledný ešte ani nezmizol na námestí a dolu ulicou sa už spúšťali alegorické vozy dávnych prvomájových osláv – bohato vyzdobené, pestrými látkami, krepovým papierom i maľovanými plagátmi maskované nákladné Pragovky a traktormi či ešte nevykántrenými koňmi ťahané vlečky, na ktorých veselo poskakovali a mávali tu krojované družstevníčky, tam zasa omontérkovaní robotníci zo závodov. Vyskytli sa dokonca aj také, kde nepohnuto, bez mávania a vykrikovania sedeli vo frakoch a cylindroch skľúčení, ale ešte celkom neporazení kapitalisti. Od tých sa nedalo čakať nič dobré, ale z niektorých vzápätí husto obstúpených vozov čapovali divákom pivo a rozdávali párky. Bolože to radosti, veselosti! V prvých rokoch sa komunisti azda ešte nádejali, že takto zvábia váhavcov, aby prešli na druhú, správnu stranu ulice. Po čase, keď sa už cítili pevní v sedle, sa na cirkusy vykašľali, popred tribúny namiesto tankov a vyčačkaných vlečiek povinne tiahli len nadšené masy a diváci sa ocitli v nepriateľskom tábore: „Ten, kto stojí na chodníku, nemiluje republiku!“

Malému Kamilovi sa alegorické vozy páčili. Raz si očareného, ale hanblivého diváka všimol láskavý ujo, kývol naň a podal mu z vlečky rovno do ruky párok namočený do horčice, takže domov prišiel s mastnými fľakmi na nohaviciach. Pivo takým sopľošom našťastie nedávali. Neskôr, už väčší, prechovával k budovaniu socializmu rozporný vzťah: jednotlivé kroky sa mu nepozdávali, na to doma pričasto počúvali Slobodnú Európu, ale s celkovým smerovaním chôdze občas potichu sympatizoval. Keď vás voňavkou, čo ako príkro raziacou, postrekujú celé roky, trocha tej arómy vám predsa len vsiakne pod kožu. Niečo pravdy na tých klamstvách azda len bude? Takých desať percent, povedzme, všetko si predsa nemohli vymyslieť. Takže tvrdenie, že Stalin je „veličajšij genij čelovečestva“, ktoré si prečítali na hodine ruštiny, bral Kamil s rezervou (kto už vie zmerať genialitu?), no že je vynikajúci štátnik a vojvodca (generál všetkých generálov, generalissimus!), ktorý – pozri dvojdielny film Pád Berlína – vedel s Hitlerom rázne zúčtovať, o tom nemal nijaké pochybnosti. A že pri rúbaní starého, zhnitého lesa nejaká tá triesočka uletí, to predsa dá zdravý rozum. Mladistvému rebelovi imponoval najmä zámer komunistov rozrúcať falošný, pokrytecký svet meštiactva s jeho naškrobenými bielymi košeľami, nedeľnými návštevami cukrárne a pozdravom Ruky bozkávam. Veru tak, bez zľutovania doň zaraďoval aj vlastnú, hoci v tom čase už okyptenú rodinu – otec, vyšší úradník Slovenskej Tatra banky, zahynul krátko pred Víťazným februárom ako jediná smrteľná obeť autonehody na služobnej ceste do košickej pobočky. (Aspoň sa nedožil, ako by s ním komunisti boli zatočili, utešovala sa občas mama).

No najviac Kamila škrelo, že ich rodina, a teda vlastne aj on sám, patrí k vykorisťovateľom – veď zamestnávajú slúžku, nie? Hanbil sa za to. Pravdu povediac, sám Réziku nikdy slúžkou nenazýval a ani ju tak nevnímal; keď prišla na ňu reč a nebolo vyhnutia, používal oficiálne označenie „pomocnica v domácnosti,“ aj keď zakaždým s čudným pocitom, že hovorí o akejsi vzdialenej a cudzej osobe. Bol presvedčený, že keď komunizmus odstráni vykorisťovanie človeka človekom, aj Rézi strasie neviditeľné okovy, slobodne si vydýchne a konečne si zariadi vlastný, plnohodnotný život. O tom, ako by mal taký život vyzerať, však nemal predstavu.

To nič, predstavu nemal ani o vlastnom živote. Bol vtedy ešte malý.

Koniec ukážky

Pavel Vilikovský

Prvá a posledná láska

Prvé vydanie

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2013

Zodpovedná redaktorka Mária Štefánková

Editorka Zuzana Šeršeňová

Produkcia Dana Klimová

Návrh obálky František Jablonovský

Sadzba a zalomenie Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač KASICO, a. s., Bratislava

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

ISBN 978-80-556-0928-7

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Table of Contents

Titulná strana

Na ľavom brehu pamäti

1-9

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10-19

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20-31

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

Tiráž