Boris Filan

Bratislavské krutosti

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Boris Filan 2008

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, s. r. o., Bratislava 2008

ISBN 978-80-8085-655-7

Úvod

Pri písaní knižky je vždy dobré vedieť, aký bude začiatok a koniec. Začiatok som mal hotový už dávno. Keď ma moje staré mamy prvý raz po narodení uvideli, jedna povedala: „Preboha, aký je škaredý!“ A druhá na to: „Nevadí. Hlavne, že je náš.“

A toto bude záver: „ Šlak ma z teho ide trafit! Sláva naveky. Ámen!“

Môj otec sa volal Ľudovít, kamaráti ho volali Lulo a ja som mu hovoril Padre. Moja mama bola krstená ako Adelaida a nikto jej nikdy nepovedal ináč ako Bejby. Len ja som ju pár rokov volal podľa jednej knižky o africkej rodine Nini. A ona mňa Zozo. Jedna moja stará mama sa volala Jolana, ale moja mama s bratom Otuškom (Ottom) ju volali Omi a tetu Helenku volali Keni. A mňa Otuško volal Migrifič. Druhá stará mama bola Alžbeta a oslovovali ju Böžke. Môj najmilší strýko mal krstné meno Jozef a hovorili mu Ďuri. Môj nevlastný starý otec ma volal Decko, aj keď som už mal tridsať rokov a bol som od neho o pol metra vyšší. Môj mladší syn Oliver ma volal Mabo, ja jeho Oldřišku a svojej žene hovorím Piprík. Aj ona ma volá Piprík, ale iba keď to nikto nepočuje. Odkedy som dospelý, tak ma všetci, vrátane oboch synov, volajú Borisko.

Pamätám si číslo telefónu Paliho Hammela, keď sme mali sedem rokov: 577 06. Aj on si pamätá vtedajšie naše: 661 88. Svoje dnešné čísla telefónov si nepamätáme, lebo sme ich nikdy nevedeli. Máme ich uložené v mobile.

Je pozoruhodné, že máme vo svojej mysli mechanizmus, ktorý nám umožňuje považovať samého seba ročného aj šesťdesiatročného za tú istú osobu.

Moji rodičia sú rodení Bratislavčania. Keď sa mama vydávala, vyzerala ako americká herečka. Otec pripomínal vlasmi, očami aj fúzmi mladého Stalina. Na fotografii tvorili spolu dokonalý pár. V skutočnosti si boli vzdialenejší, ako keby otec žil v mongolskej jurte a mama vo vile v Kalifornii. A tak približne sa aj rýmovali. Mali pár skvelých vlastnosti a veľa neznesiteľných. Všetky tie druhé som po nich zdedil. Som v podstate gruzínsky meštiak narodený v Bratislave.

Narodil som sa v starej Bratislave, v okolí Palisád, kde ešte doznievala prvá republika: voňavé obchodíky, oknári, lacní Jožkovia, noblesa v domácnostiach. Keď som mal štyri roky, presťahovali sme sa na bratislavské predmestie, na Poľnú ulicu. Môj štyridsiaty ôsmy rok sa odohral v päťdesiatom treťom. Dostal som sa medzi drsné decká, ktoré nemali čo jesť, doma ich bili ako hadov, každý mal doma ožrana a prví milenci dievčat boli ich otcovia. Našťastie som rýchlo vyrástol a zmocnel. Na Poľnej sa dal rešpekt vybudovať iba silou. Tam si bolo treba všetko vybehať, vykopať a vyfackať.

Mami, nikdy ti neodpustím, že si sa ma ako dvojročného vypytovala, kde mám krídelká. A ja, zneistený, vyľakaný, zmätený, som nešikovne klamal a priznával sa, že som ich stratil. Pripadalo vám to zábavné. Mne teda nie.

Keď som bol malý, moji starí rodičia sa nedokázali naučiť nové, socialistické názvy ulíc. Znervózňovalo ma, že Ulici Červenej armády hovoria Grösslingová, Ulicu Československej armády volajú Špitálska a Leningradská bola pre nich Laurinská. Prišiel rok 1989 a onedlho sa uliciam vrátili ich pôvodné názvy. Ale ja stále používam tie socialistické, na nové si neviem zvyknúť. A môj syn je zo mňa besný. Nechápe, prečo keď idem na Grösslingovú, hovorím o akejsi Ulici Červenej armády, namiesto po Šancovej idem po Malinovského a o Krížnej hovorím ako o Steinerke. Lenže ja mám v softvéri svojej hlavy socialistickú mapu a nemám silu vymeniť ju za tú novú, čiže pôvodnú starú.

Ten správny výraz

Keď ma moje staré mamy prvý raz po narodení uvideli, jedna povedala: „Preboha, aký je škaredý!“ A druhá na to: „Nevadí. Hlavne, že je náš.“

Najvýznamnejší objav svojho života som spravil ako desaťročný chlapec v kabíne starého výťahu firmy Skočovský a spol. Ferdinand Skočovský, inžinier, vynálezca a básnik o možnostiach svojich výťahov istotne vedel. Pre každý prípad sa poistil informáciou, ktorá bola malým čiernym plastickým písmom vypísaná na bielej tabuľke pripevnenej v každom výťahu hneď vedľa tlačidiel na voľbu poschodia. Deťom do štrnástich rokov bol bez sprievodu dospelých vstup do výťahu zakázaný. Samozrejme, veď to, čo vedel Ing. Skočovský, vie každé dieťa. On sa to nenaučil, iba ako jeden z mála dospelých to nezabudol.

Vo výťahu treba v prípade potreby stisnúť dve tlačidlá súčasne. Napríklad päťku a trojku. Kabína vás vynesie do výšky päťdesiateho tretieho poschodia. Ak súčasne stisnete aj celkom spodné červené tlačidlo, výška sa vynásobí desiatimi.

Ing. Ferdinand Skočovský vedel, že vo vesmírnych rozmeroch nemá smer hore alebo dole žiaden význam. Je to iba vec dohody a konvencie. V skutočnosti sa pomocou jeho výťahov dalo dostať k a m k o ľ v e k.

Prvý raz som sa vybral na výlet do dvestodesiateho poschodia. Videl ma iba jediný človek, dostatočne triezvy aj opitý, aby pochopil, čoho bol svedkom, a hneď to aj zabudol. Stál na chodníku a usmieval sa pri pohľade na rozžiarenú výťahovú kabínu, ktorá sa pomaly vzniesla nad strechu domu a pomaly stúpala a stúpala, až sa preňho zmenila na hviezdu. Pocit nevýslovného šťastia naňho pôsobil ako na malé deti a psíkov. Od šťastia sa pošťal.

Kabína prestala stúpať a vznášala sa vo vzduchu ako svietiaci balón. Čupol som si k škáre medzi dverami a videl som našej učiteľke hudobnej výchovy pod sukňu. Bola to žena obrovská ako mladí zápasníci sumo. Bola vysoká a rozľahlá, v tom čase sa takým ženám hovorilo, že sú ako montgolfiéra. Na hlave mala drdol na čierno zafarbených vlasov. Oči mala zvýraznené ako herci divadla kabuki. V škole sedávala pred lavicami, nohy s námahou preložené jedna cez druhú. Sukňa sa jej vytiahla cez tučné stehná. S Palim Hammelom sme sa pokúšali pod tú sukňu nazrieť tak dlho, kým nás za trest neodviedla k riaditeľovi na pokarhanie. Už si nepamätám, ako nás potrestal, ale zdalo sa, že to, čo sme robili, považoval za dobrý nápad. Teraz cez škáru vo dverách výťahu som konečne videl, čo mala naša učiteľka hudby medzi nohami. Nekonečnú cestu z modrého zamatu. Odchádzal po nej zástup strieborných samčích stôp.

Celý výlet trval iba niekoľko minút. Bál som sa, že ma naši pristihnú, ako sa vozím vo výťahu bez sprievodu dospelej osoby, a otec ma nakope do zadku. V skutočnosti sa ma môj otec nikdy nedotkol, ale vyzeral, že by mi dokázal odtrhnúť hlavu. Mal násilnícke obočie a diktátorské čierne oči. Bol rodený Bratislavčan a vyzeral ako Gruzínec. Už nežije. Zavraždila ho sestrička na oddelení, kde ležal. Mal problémy s chrbticou, ochrnuli mu nohy. Sestrička menila plachtu, prezliekala mu pyžamu a vetrala, aby do izby vošiel čerstvý vzduch. Jej kolegyňa pootvorila dvere a sestričke povedala, že má telefón. Volal jej priateľ. Sestrička odišla, nechala v izbe s otvoreným oknom môjho otca polonahého a vrátila sa o hodinu. Otec už mal belasé nohy a pery, bol podchladený, dostal zápal pľúc a o tri dni zomrel. Mal sedemdesiatpäť rokov. Myslím si, že sa mu už nechcelo žiť. Ale istotne ani takto zomrieť.

„Tak to chodí.“

„Zvláštne zomrel ten stíhací pilot, čo býval v Octárni. Pokazila sa mu mašina a on sa katapultoval. Pristál s padákom v korune starej borovice. Bol január, večer, mínus desať stupňov. Pilot sa odrezal od popruhov padáka, zliezol zo stromu. Vyzliekol sa do slipov, poukladal si veci, ľahol si na sneh a zaspal. Našli ho zamrznutého na kosť.“

„Ale čo ten mladý Nór? To som čítal v novinách. Virológ Webster skúmal na tuleňoch chrípkové vírusy. Jeden deň ho sprevádzali stážisti. Keď sa pozerali do hrdla tuleňovi nakazenému vírusom K 427, tak tuleň kýchol a v tej chvíli spadlo z tváre rúško nórskemu medikovi. Nakazil sa tou chrípkou a o tri týždne zomrel.“

„Vieš, ako zomrela naša teta? Mala tri infarkty. Lekár jej zakázal horúce kúpele. Ale ona bola zvyknutá, že ju jej sestra vždy v piatok o štvrtej vykúpala, vytiahla z vane, osušila. A keď ten piatok Omika meškala, tak si Keni napustila vaňu, vliezla do nej a dostala štvrtý infarkt. A ležala tam vo vani, prstami na nohách vytiahla zátku, a keď jej sestra prišla o šiestej domov, tak už ju nevnímala. Zomrela nahá v prázdnej vani.“

„No a ako zomrela naša stará mama. Bola srdciarka, a keď mala sedemdesiat rokov, tak jej lekár vymyslel strojček na podporu srdca. Operácia sa podarila, srdce sa rozbehlo, ale uvoľnila sa dáka krvná zrazeninka a ona dostala mozgovú príhodu. Celá ochrnula. Deväť mesiacov ležala v Prievoze a to srdce na batériu jej nedovolilo zomrieť.“

„Moja babka zomrela nádherne. Na vecku. Zatlačila a bolo po nej.“

„Tak to chodí.“

„To sú tuzexové smrte. Okolo päťdesiatky sa zohneš, praskne ti v hlave žilka a je po tebe.“

„Kurňa, a ako zomrel Wolker? Napísal si sám epitaf. Zde leží básník...“

„Nenormálne zomreli za Bratislavou tí dvaja Srílančania. Dostali sa až sem, chlap ich pašoval v cisterne. Oni chceli vidieť, kde sú. Otvorili kryt, vystrčili hlavy a presne vtedy išli pod mostom. Fik a boli bez hlavy.“

„A Vaverka? Ten technik. Obrovský chlap s ohnivočervenými vlasmi až do pol chrbta. Išiel do pivnice niečo opraviť na elektrine. Našli ho tam až na druhý deň. Vlasy mu stáli ako drôty. Pero mu stálo. Ale mozog mu už nestál. Telo žilo asi štyri roky. Elektrina mu vypálila mozog.“

„A vieš, ako zomrela Omama? Na rakovinu žlčníka. Za týždeň z nej spravili narkomanku. Keď som ju bol navštíviť, tak kliala ako maďarský kočiš. Chcela morfium. Do druhého dňa sa zmenšila o polovičku. Bol Štedrý večer. Keď som vošiel do izby, už nevnímala. Ležala a robila rukami a nohami pohyby, ako keby sa šplhala po lane. Ako keby sa šplhala do neba.“

„Tak to chodí.“

„A Jano? Praskla mu aneuryzma. To je bublina na tepne, ako keď máš defektnú pneumatiku. Prd, a je po tebe. V lepšom prípade. Jemu to prasklo, ale nezomrel. Otvorili mu hlavu, zaviazali mu tepnu akýmsi americkým materiálom. A potom šesť rokov žil ako posraný, bál sa kýchnuť, prdnúť, dať si kávičku. Ale aj tak tomu neušiel. Ležal som s chrbticou na Kramároch a jeho tam priviezli. Presne vedel, čo sa deje. Americký obal začal premokať a likvidoval mu mozog. Každý deň mi hlásil, že zas zabudol plno slov. Odchádzal ako ten komputer v Odysei 2000. Už si nepamätal žiadne filmy, názvy kníh. Ale ešte napísal list, kde rozdelil svoj majetok. Chodil tam za ním krajčír a bral mu mieru na oblek do truhly. Chápeš to?“

„Tak s hlavou to mal najlepšie riaditeľ našej školy. Tomu sa spravil nádor na mozgu a on úplne stratil reč, vedel povedať iba: ‚Tu Bratislava, tu Bratislava!‘ A keď už bolo jasné, že je po ňom, tak sa okolo neho zhromaždila rodina a plakali. Hovorili mu, ako ho majú radi a ako im bude chýbať. A on im chcel povedať, ako ich má rád on, ale z úst mu vyšlo: ‚Tu Bratislava, tu Bratislava!‘

„Ale ako zomrel Čechov. Mal rakovinu a strašné bolesti. Prišiel lekár a videl, že už nie je žiadna nádej. Spýtal sa manželky, či má doma šampanské. Nemali, tak bežala do obchodu, kúpila fľašu sektu, otvorila ho, naliala a zaniesla Antonovi Pavlovičovi. On zobral čašu do rúk a povedal: ‚Á, šampanské, to sme už dávno nemali.‘ Napil sa, otočil sa k stene a zomrel.

Tú historku milujem. Používali sme ju pri žúroch. Keď už sme pili tri dni, tak sme ešte otvorili sekt, napili sme sa a povedali sme: ‚Á, šampanské, to sme už dávno nemali,‘ a zomreli sme.

Ale to nebolo všetko, Čechov zomrel v nemeckých kúpeľoch. Viezli ho domov vlakom v truhle, ktorá bola uložená v chladiacom vagóne s nápisom Kaviár. V tom istom vagóne viezli aj truhlu zosnulého cárskeho generála. Samozrejme, že zriadenci truhly zamenili a Čechova vyniesli po červenom koberci so všetkými poctami a generála iba tak zadným vchodom.“

„Tak to chodí.“

„Tu za roh sme chodili žúrovať. K Otušovi. O poschodie nižšie býval režisér, strašný nervák. Dvadsaťpäť rokov bol asistent. Celý život túžil režírovať naozajstný celovečerný film. Nakoniec mu ho dali. Veľký, angažovaný. On ten film roztočil, v polovičke zistil, že to nemôže ani zastaviť, ani dotočiť. Našli ho obeseného na šnúrkach od topánok. Obesil sa pokľačiačky.“

„Ako sa zomiera normálne?“

„Tak, že to vzdáš. Veľa starých ľudí v nemocnici zomrie krátko po svojich narodeninách. S vypätím všetkých síl vydržia, lebo prídu rodinní príslušníci. A keď sa to stane, zomrú.“

„A čo podenky? Tie čo majú povedať, keď žijú iba jeden deň?“

„Chalani hrali na tréningovom ihrisku futbal. Jeden chalan dal krásny gól, od radosti skočil na horné brvno bránky, tá sa s ním zvalila a rozdrvila mu hlavu. Niekto hovoril, že prasklo zaisťovacie lanko a niekto tvrdí, že tam ani nebolo.“

„Tak to chodí.“

Moja teta sa v päťdesiatich piatich rokoch vydala za svojho o tri roky mladšieho švagra Vojtecha. Ako jeho šiesta manželka. V svadobnú noc si ľahli do postele oproti sebe, opreli si chodidlá o chodidlá a začali pohybovať nohami, ako keby sa bicyklovali. Ten chlap mojej tete prikázal, aby privrela oči, a medovým hlasom jej básnil, akou nádhernou krajinou sa na bicykli vezú. Že už sa blížia k hotelíku, v ktorom majú rezervovaný prepychový apartmán. Celý čas sa pri tých rečiach pozeral mojej tete pod flanelovú nočnú košeľu, až sa mu postavil. Za tú jednu noc navštívili päť hotelíkov. Ale o týždeň Vojtech požiadal o rozvod, lebo sa dozvedel, že jeho tretia manželka dedila. Opustil moju tetu, ale keď zistil, že žiadne dedičstvo neexistuje, tak sa k nej znova vrátil a znova sa každú noc bicyklovali od hotelíka k hotelíku, až kým Vojtech v tej posteli nedostal infarkt. Zomrel s úsmevom víťaza cyklistickej etapy na tvári. Všetkých šesť manželiek na pohrebe srdcervúco plakalo, pod závojom im pred zaslzenými očami bežal film nádherných ciest, očarujúcich krajín a útulných hotelíkov, ktoré s ním na posteľnom bicykli prešli.

Lebo život je pohyb. Pohyb je niečo úžasné.

Firma Skočovský a spol. mávala zastúpenie na celom svete. Jej spoľahlivé výrobky mi roky poskytovali vynikajúce a bezpečné služby. V kabínach ich výťahov som si mohol zopakovať celé planetárne putovanie Malého princa. Podľa potreby som sa voľne pohyboval v časopriestore, takže som mal to potešenie a česť stretnúť aj pána inžiniera Skočovského. Bol to vysoký, mierne prihrbený pán s dôstojnou lysinou, anglicky pristrihnutými fúzmi a múdrymi hnedými očami. Nosil perfektne ušité obleky so škótskym vzorom a hnedo-béžové topánky od firmy Salamander.

„Deti lietajú zadarmo, v dospelosti už musíte tie kabíny poháňať sám,“ povedal mi Ferdinand Skočovský.

Nemusel mi vysvetľovať čím –, žili, pili, fajčili a milovali sme ako besní.

Ale azda neúmyselne zabudol dodať, že jeho kabíny majú neskutočnú spotrebu času.

Aj tak by to bol hovoril zbytočne. Čo sa tejto položky týkalo, bol som milionár.

Všetci sme boli m i l i o n á r i. Výťahové kabíny štartovali jedna za druhou. Silou svetla sme sa v nich premiestňovali nočnou Bratislavou. Vzdialenosti neboli veľké, ale vzduch bol strašne hustý. Poháňané výbušnou zmesou prvých lások, hudby a zvedavosti sa menili na hrdzavé škodovky, miniponorky, telefónne búdky, nočné vlaky, požičané byty, pivnice a zrušené sklady. Poskytovali nám nevyhnutnú samotu na naškriabanie zhustených poznámok – fľaše posielané v správe –, žiadne mobily, poctivé listy, alebo nekončiace telefonické rozhovory. Boli azylom našich zimných objímaní. Potápali sme sa v nich do priezračných zátok pri ostrove Hvar, stúpali ako v lanovkách na snehom zaviate neprístupné horské chaty. Z ich dverí sme vystupovali na koncertné pódiá, do zadymených roztancovaných klubov a na terasy letných vinární. Tie kabíny voňali potom víťazného zápasu, dievčenskou pokožkou, čerstvo umytými vlasmi, červeným vínom, príjemným strachom a netrpezlivosťou. V takej kabíne sme sa s Miškom preplavili cez daždivé popoludnie na Pavúčiu haciendu, aby sme cez mikroskop kofoly s rumom preskúmali každý milimeter Halinkinej nahoty. Taká kabína vyniesla na tisíce poschodie noci Paľka s Nenežnou Medvedicou, ktorú sme sladko zbavili srsti. V takej kabíne sme s Čikim tlačili pred sebou na fúriku pohody biely vankúš Kakaovkinho nádherného zadku. Skočovského výťahové kabíny pripevnené pod padákmi našich hlášok s čľapotom pristávali na hladinách polnočných jazier, menili sa na útulné vane a postele široké a dlhé ako štartovacia dráha. Jedna kabína pristála v podobe zelenej škodovky na Ulici 29. augusta. Šoféroval ju vyľakaný policajt. Na zadných sedadlách sme driemali my dvaja s Palim. Tak nás tam našiel na svitaní Paliho otec. Pozrel sa na nás cez stiahnuté okno a láskavo povedal: „Keď sme my boli mladí, tiež sme z ú r i l i až do rána.“ Ďakujem vám, pán Hammel. To bol ten správny výraz.

Cez plece

Už sa chlapec z detstva poberá

Už prerástol všetky čiarky na dverách

Už sa chlapec z detstva poberá

Cez plece sa za ním pozerá

Na našu ulicu chodievali potulní drotári. Pokrikovali: „Drótovat, hrnce flékovat!“ Opravovali hrnce, lavóry, plechové vaničky. Nám najčastejšie opravovali kastróly. Varilo sa na ohni a hrnce sa používali tak dlho, až sa prepálili. Drotári prepálené miesto očistili a dieru zaplátali plátkom alumínia prichyteného rozklepaným nitom. Drotári boli vysušení unavení chlapi s rezignovaným vyhladovaným pohľadom. My deti sme stáli okolo nich, nakúkali sme do krošne, v ktorej mali pláty plechu, klince, kladivká, zvinutý drôt a starú spájkovačku, ktorá sa rozohrievala v ohni cez dvierka sporáka. Drotári nenáhlivo pracovali v kúte dvora. Opravili hrnce a lavóry, dostali tanier rascovej polievky, kúsok chleba, pár korún. A išli ďalej. Už svoju púť končili, nebolo pre nich dosť práce, ale ešte nedokázali prestať.

Koberce nám chodil prášiť legendárny Schöner Náci. V detstve mi nepripadal exotický, ako ho popisujú teraz. Prvý raz som ho videl na korze. Chodili sme na zákusky k dnešnému Mayerovi a Schöner Náci tam mal svoj stolík. Bol vždy oblečený ako operetný šľachtic, čierny frak, motýlik, biele rukavičky, palička, čierne lakovky s bielymi gamašami. V ruke mal kvety, pár darčekovo zabalených balíčkov, ktoré boli prázdne. Na tvári nosil masku úsmevu a v troch rečiach zdravil paničky: „Ruky bozkávam.“ Ako dieťa som sa ho bál, ale hlavne ma miatol. Ako všetci klauni. Mám anténu na cudzie vyžarovanie, ale v detstve bola stokrát citlivejšia. A Schöner Náciho vlny som nedokázal spracovať. Boli to nejaké slová, ale ničomu som nerozumel. Nedokázal som rozoznať, či je milý, nebezpečný, veselý, alebo vypnutý. Raz za mesiac nám chodil prášiť koberce. Prišiel vždy v tom istom fraku, cylinder na hlave, vychádzková palička v ruke. Starej mame pobozkal ruku. V kúpeľni sa vyzliekol, frakové oblečenie si pedantne uložil na stoličku, prezliekol sa do starých nohavíc a do vesty. Prezlečením sa zmenil na obyčajného chlapíka. Na celkom obyčajného nie, pamätám si, že ma udivoval jeho účes, do vĺn nakulmované a starostlivou cestičkou rozdelené vlasy. Mal chudé, ale svalnaté ruky so zvädnutou kožou. V ľavom kúte dvora bol do zeme zapustený veľký kovový pracháč, na ktorom sme sa hojdali, ale pre detské ruky mal trošku hrubú hornú rúru, tak sme rýchlo popadali. Schöner Náci dostal od starej mamy „praker“, kefu a vedro s octovou vodou. Dlho, dôkladne a trpezlivo koberce prášil a čistil. Potom si vypýtal uterák, mydlo, v kúpeľni sa nekonečne dlho umýval a vyšiel z nej znova ako Schöner Náci. V kuchyni mlčky vypil bielu kávu. Na kuchynských dverách sme mali sklo s vybrúseným vzorom. Tajne som Schöner Náciho pozoroval z chodby. Na okrajoch malo sklo v dverách hrany, ktoré lámali svetlo, videl som cez ne Schöner Náciho obkoleseného žiarivou dúhovou aurou. Vždy som bol sklamaný, že ju nemá, aj keď vyjde z kuchyne, bola by mu pristala. Nikdy ma neoslovil, neusmial sa na mňa, myslím si, že ma nevnímal. Keď dnes preosievam svoje pocity z neho, tak neviem, aký bol, ale určite nebol veselý, ani šťastný. Hovorím si, že Schöner Náci bol bratislavský Michael Jackson.

Na oknárov sa vždy už čakalo. Chodili v pravidelných intervaloch. Ani neviem, či ten istý, alebo vždy iný. Chlap s drevenou krošňou plnou okenných tabúľ vošiel cez bránu, postavil sa doprostred dvora a kričal škrípavým mocným hlasom: „Ókna robyt, ókna!“ Zložili krošňu na zem a čakali na objednávku. Kto potreboval, priniesol okenný rám s rozbitým sklom. Oknár dlátkom povylamoval ostré črepy, vypáčil zaschnutý git. Stáli sme okolo a ani sme nedýchali. Oknári mali malé kladivko a v ňom zapustený kúsok diamantu. Podľa dlhého kovového téčka si zarezali potrebnú veľkosť skla. Okraje odlomili. To bola naša korisť, mali sme sa na čom porezať. Oknár vložil sklo do rámu a otvoril plechovicu s čerstvým gitom. Starostlivo vytrel rám, aby sklo držalo. Čerstvý git voňal ostro, mal hustú, ale vzrušujúcu vôňu. Ako zasychal, tak ju postupne strácal. Časom stuhol, potom ho vždy niekto zatrel bielou farbou a v lete už začala farba jemne praskať a git sa začal nezadržateľne rozpadať. Ale kým bol čerstvý, tak predstavoval neodolateľné lákadlo. Bola to rozkoš a nepredstaviteľný priestupok. Keď ste chlapec, tak nemáte v sebe silu to nespraviť. Čerstvý git sa dá palcom vytrieť z rámu a môžete ho dlho mäkušiť. Vyškriabaný git bola plastelína pre chudobných. A plastelína bola v mojom detstve zázračná prahmota, z ktorej sa dali ušúľať a vytvarovať celé malé svety. Plastelínu predávali v papierových škatuľkách, vedľa seba poukladané rôznofarebné šúľky. S panenskou plastelínou sa dala spraviť panáčikovi žltá hlava, zelený klobúčik, modré telo s červenými gombíkmi. Moja mama tvrdí, že dobre oblečený muž nikdy na sebe nemá viac ako dve farby. Výnimka je, ak je ten muž z plastelíny. Pri druhom použití, aj pri všetkej snahe, sa plastelíny pomiešali a vznikla plastelínová farba. Pre čosi bola sivá, s rôznofarebnými pruhmi a závojmi. Ako keď sa benzínová škvrna rozplýva v kaluži. Je zaujímavé, že zápach gitu a benzínu majú niečo spoločné, ešte aj pílený a mokrý kov. Ale je veľký rozdiel vo vôni, či sa kov píli, alebo brúsi. Pílený má dlhú vláčnu vôňu, brúsený krátku a ostrú, ako keby s kovom nabrúsili aj jeho vôňu. A vôňa po vŕtaní do kovu je ešte iná, zamotaná a ovisnutá. My sme bývali pri garážach a autodielni, takže tam sa v jednom kuse niečo robilo s plechmi a súčiastkami. A po daždi sme mali na hranie obrovský výber kaluží s dúhovými olejovými škvrnami. Prstom sa v nich dali vytvárať neskutočne obrazy, surrealistické tvary. Niekedy sme sa hrali, že je to obloha a škvrny sú oblaky, ale o chvíľu to už bolo more, cez ktoré kráča obor, ktorý má nohy z našich prstov. Kaluže s benzínovou škvrnou boli krásne a pominuteľné ako opitý sen. Git bol plebejskejší, drsnejší ako plastelína. Nemal v sebe jej vláčnosť a hodvábnosť. Čerstvá plastelína provokovala chuť do nej zahryznúť – git nikdy.

Keď niekoho odhalili, že vyškriabal čerstvý git z okenného rámu, čakal ho krutý trest. Facky, kopance do zadku. Vždy vás niekto prichytil pri čine, alebo vás niekto videl a nažaloval to. Na našej ulici sa v jednom kuse udávalo. Pravdivo aj falošne, z pomsty. Niekto raz začal a bolo to ako šikana na vojne, reťaz zla nemala konca-kraja. Najzdrvujúcejšie boli priame svedectvá hodnoverných dospelých, rodičov, učiteľov. Menej hodnoverné boli udania starých ľudí a takmer žiadnu hodnotu nemali vzájomné zákerné žaloby detí. Celkom na dne rebríčka dôveryhodnosti boli výpovede dievčatiek proti chlapcom.

Na ulici alebo v triede bývala vrchnosťou uznávaná žalobaba, ktorou všetci opovrhovali, ale báli sa jej. Žalobaba bolo dievčatko, krivošťalka, ktorá sa vždy vyskytla tam, kde sa niečo stalo. Mala neúnavné oči a nemilosrdne každého udala. Žalobaba bola nepodplatiteľná a nemala pud sebazáchovy. Bolo jasné, že ju za to, čo robí, stihne nenávisť a trest. Ale možno, že aj nie. Žalobaba si bola vedomá svojej moci, svojej prevahy nad nami, vyplývajúcej zo spojenia s dospelými. Deti sú zbabelci. Ublížia iba slabšiemu, nechránenému. Nakoniec naša pomsta skončila pospevovaním nevydareného posmešku: Žalobaba žaluje, pod nosom si maľuje. Žalobaba nežaluj, pod nosom si nemaľuj. To bolo slabé, takmer nič, toho sa žalobaba naozaj nezľakla. No celkom bez trestu žalobaby nevyviazli. Nemám na to dôkazy, ale som presvedčený, že si to odskákali v budúcnosti, lebo sa prehrešili v kategórii vesmírnych energií. Poškodili si auru a počarbali si dušu. Možno boli potrebné ako hyeny v prírode. Ale trest si zaslúžili a dúfam, že aj dostali.

Bitky boli v mojom detstve nemilosrdné. V tých časoch rodičia a učitelia decká bez zábran švihali trstenicami, pravítkami, fackali nás, kopali do zadku, hádzali do nás kriedu, kľúče, alebo čo mali v ruke. Školník mi pred školou takú strelil, že som spadol zo zábradlia na cestu medzi autá. Ale nie, také zlé to nebolo. Facku mi dal strašnú, ale autá chodili len každých desať minút jedno. Otec ma nebil, mama ma tĺkla hlava-nehlava. A ja som bol šťastné dieťa z mierumilovnej rodiny. Väčšinu chalanov z našej ulice mlátili fotrovia, dedkovia, babky a strýkovia, aj susedia. Preventívne, s rozkošou, z vlastnej bezmocnosti, z neukojenia, v opitosti, z nasratia na celý svet. Alebo len tak zo zvyku. Rodičia vtedy bili deti tak surovo, že im lámali ruky, rozbíjali hlavy, trhali obličky a natrhávali uši. Na našej ulici boli rodiny, v ktorých deti prechádzali detstvom ako vojak trestnou uličkou. Tajfúnom faciek, kopancov a rán päsťou. Vtedy chlapi bili decká aj manželky suverénne a tolerovane. Bitka bola agresívny, invazívny, ale prijateľný trest, jasný a krátky. Pamätám si, ako som čítal Gorkého knihu Detstvo. Rozpráva, ako si ich dedo už od piatka namáčal lieskové prúty, aby boli pružné. A v sobotu všetky deti z rodiny kruto vyplácal za spáchané hriechy. Žiadne nekonečné výčitky, žiadne vydieranie mlčaním a ťažkými pohľadmi. Žiadne zápisy do žiackej knižky, hlboké analýzy. Niečo si vykonal – prásk! A do videnia nabudúce. Ani neviem kedy a prečo, ale zrazu bitie prestalo. V škole úplne a v rodinách veľmi podstatne. Ako keby z chlapov a vôbec z dospelých vyprchal adrenalín. Ja som svojho syna vyfackal asi trikrát, keď ma vytočil dožerava, a musím povedať, že to neľutujem. Hovorí sa, že mamin pohľad je účinnejší ako sto faciek. A ja hovorím, že jedna otcova facka je pôsobivejšia ako tisíc pohľadov.

Trest za vyškrabanie gitu bol vždy principiálny. Tvrdší ako za tajné fajčenie alebo za nedodržanie večierky. Dnes to chápem, človek si dal opraviť rozbité okno a dáky malý smrad mu ho poškodil. A nemuseli vás ani udať. Z krádeže gitu nás usvedčil zápach prstov. Ten sa nedal zmyť, zoškrabať ani prekryť. Od gitu zapáchali prsty aj týždeň. Naliehavo, prenikavo a nepríjemne. Samozrejme, kráľovským prečinom bolo rozbiť niekomu okno. Dnes je nepochopiteľné, prečo sme rozbíjali tak veľa okien. Lenže vtedy boli mestá bez áut a my sme sa hrali priamo na ulici, medzi domami. A dobrá šupa gumenou loptou končievala s päťdesiatpercentnou pravdepodobnosťou v niečom okne. Už zo smeru letu lopty bolo vopred jasné, že katastrofa sa blíži. Čas zostal stáť, ako keby mal poruchu, všetci sme skameneli ako vo filmovej groteske a sledovali sme, či sa nestane zázrak. Rach! Deti veria na zázraky, lopta bola ešte centimeter pred sklom a my sme verili, že sa odrazí a okno zostane celé. Ale nie, takmer vždy sa zalesklo ako pri výbuchu bomby, zatriaslo sa a črepiny sa s rachotom vysypali na asfalt. Rozbil som iba päť oblokov, ale mám ich všetky navždy zaznamenané v pamäti ako vraždu toho skla. Ako hodenie granátu a jeho explóziu v nepriateľskom zákope. Ako strelu do hlavy. Galéria mojich rozbitých oblokov je silnejšia ako moje spomienky na víťazné koše a najväčšie životné lásky. V tom okamžitom stave detskej duše je milión emócií. Strach z trestu, samoľútosť, panika, ale aj beťárska pýcha. Lebo tým rozbitým oknom sa dostávate do prvej ligy, do análov ulice, do spomienok bandy. Nikto si nepamätá, koľko ste dali gólov na malé bránky. Ale to, ako ste rozbili okno a ako ste sa pri tom zachovali, sa spomína ešte v starobinci. Vtedy sa rodí povesť, prezývka, úroveň. Za rozbitie okna preberáte chalanské vyznamenanie. Zvonenie črepín je satanská sonáta, vyzváňanie na počesť zla. Pri rozbitom okne nastane sekunda ticha a potom sa všetci rozpŕchnu. Z miesta činu utekajú vinní, neviní, náhodní okoloidúci. Útek je panický, zúfalý a márny, lebo žalobaba si už brúsi jazyk a zbiehajú sa jej slinky. Ale nikto nechce zostať na mieste činu, lebo by mohol byť krivo obvinený a omylom potrestaný, iba za spoluúčasť. Ja som rozbil okno a neušiel. Zostal som tam stáť, a keď pani Chrenková vybehla, tak som sa priznal a ospravedlnil. Tak by to spravil aj Old Shatterhand. U väčšiny chalanov som si tým vyslúžil povesť somára, čo sa bojí zdrhnúť.

Na Ulici 29. augusta, medzi Grösslingovou a Dunajskou, bolo kaderníctvo a holičstvo. Nad vchodom bol vyvesený zlatý disk, cechový znak oficíny. Vnútri v holičstve žiarili nádherné starodávne elektrické kulmy. Zhora, z plafónu, sa spúšťalo niečo ako luster, kovový kruh, z ktorého viseli elektrické natáčky na trvalú. Majiteľ holičstva a kaderníctva bol starý vojnový vyslúžilec, ktorý prišiel o obidve nohy. Volal sa Okapec, po obchode aj na ulici sa pohyboval na invalidnom vozíčku, ktorý poháňal ručne, ako keby mlel kávu na veľkom mlynčeku, alebo pádloval bez vesiel. V invalidnom vozíku bol zapadnutý, mal nezdravú farbu pokožky, na lysine prilepený neživý pruh vlasov. V nepísaných pamätiach mesta sa o ňom zachovala zahanbujúca historka, že hrával futbal za bratislavský Slovan. Jeho mužstvo raz v dôležitom zápase na domácom ihrisku prehrávalo jedna nula. Sudca odpískal proti súperom jedenástku. Kopal ju Okapec a loptou ani netrafil bránu. Celé generácie darebákov ako sme boli my prichádzali pred Okapcovo holičstvo a kaderníctvo a zborovo kričali: „Slovan horí, Okapec luftuje!“ Pokrikovali sme, kým to holič Okapec nevydržal s nervami, vyletel na vozíku a naháňal nás, kým mu ruky vládali. My sme šťastne zadychčaní vbehli do brány Ondrejského cintorína a rozpŕchli sa medzi hrobmi. Dnes sa pýtam sám seba, prečo sme to robili, a odpovedám si: bolo slastné provokovať bezmocného.

Ulica 29. augusta pokračuje popri cintoríne, zahne okolo Medickej záhrady a pokračuje smerom hore. Na rohu oproti Medickej stál drevený domček s okienkom a nápisom Tabak. Starší holohlavý muž v ňom celý deň predával cigarety, chrchľal a chrchle vypľúval do plechového hrnčeka. Keď sme sa vydýchali z naháňačky s Okapcom, vybehli sme okolo medickej, priblížili sme sa k domčeku a ten najodvážnejší sa spýtal: „Prosím vás, máte špendlíky?“ Predavač sa neuveriteľne rýchlo vyklonil z okienka a vylial na nás svoje nazbierané chrchle. Nemal by veľkú šancu trafiť, keby sme okamžite ušli, ale to by pokazilo vzrušenie zo súboja. Muselo sa ísť na férovku. Kto už vyslovil formulku o špendlíkoch, musel zostať stáť, vyčkať špendlíkovú chrchľovú dávku a pokúsiť sa uhnúť. Čo sa mne nie vždy podarilo.

Detstvo býva plné hlienov, pľuvancov a iných hnusov. Moje tety boli krajčírky, alebo aspoň vedeli šiť. Z hodvábu amerických padákov mi ušili kombinézu, košele. Mal som šatník ako už potom nikdy v živote. Ale mňa to oblečenie netešilo, ani netrápilo. Iba jeden kabátik som mal rád. Cítil som sa v ňom ako v domčeku, bezpečne a suverénne. Bol ušitý z tmavomodrej látky, mal veľký golier a dva rady zlatých gombíkov. Na gombíkoch bola malá kotvička a tak sme ho volali námornícky kabátik.

Bol ideálny do jesenného počasia, hrejivý, ale nie priteplý. Raz sme išli s tetou Keni do parku Slubečka. Bolo chladno, trošku popŕchalo. Tehlový múr mal hustý brečtanový sveter. Medzi vädnúcimi listami boli nalepené pruhované slimáky. Dosť ľahko sa dali odpojiť, hnedobiela ulita bola ľahučká, okolo otvoru mala franforce zaschnutých slimačích slín. Vyzerala byť prázdna. Nazbieral som si tých ulít plné vrecká. Predstavoval som si, že ich použijem ako kamienky na dámu, alebo nimi povykladám bludisko nášho koberca. Presne som ani nevedel, čo s nimi spravím, ale pripadali mi neodolateľné. Asi hodinku sme sa s tetou poprechádzali, vrátili sme sa domov a kabátik zostal visieť v predsieni na vešiaku. Na slimáky som celkom zabudol. Zobudil som sa na svitaní, išiel som sa vycikať. Kabátik visel v sivom rannom svetle a ja som neveril svojim očiam. Už nebol tmavomodrý. Po celom kabátiku sa leskli strieborné pospletané cestičky. Bolo mi to odporné, kabátik vyzeral ako ovracaný a oslintaný. Jeseňou a chladom uspaté slimáky sa v teple bytu zobudili, vyliezli z vrecák a vybrali sa svojou cestou. Ešte nikdy som nemal taký silný pocit hnusu a ľútosti. Až potom, o mnoho rokov neskôr, po rokovaniach s niektorými ľuďmi.

Balkán

Je zaujímavé, že všetci moji kamaráti si spomenuli, že sme sa takú hru hrali, ale nikto si nepamätá, ako sme ju volali. Tak som si ju pomenoval sám pre seba. Dal som tej hre názov Balkán. Vtedy dávno sa nám zdala byť nová, práve vymyslená, ale podľa mňa je tisícročná, aj staršia. Odhadujem ju na Osmanskú ríšu, alebo ešte skôr. Tá hra je o tom, že si dvaja sadnú oproti sebe na lavičku alebo k stolu. Ľavú ruku položia na drevo a roztiahnu prsty do vejára. V pravej ruke majú nôž. Na tri, dva, jedna začnú súčasne bodať tým nožom medzi svoje prsty na ruke. Pred palec, za palec, pred palec, za ukazovák, vždy do medzery medzi prstami, v stále sa zrýchľujúcom tempe, stále dookola, čuk, čuk, čuk, čuk. Kto dlhšie vydrží. Nôž musí byť ostrý a špicatý, aby išlo o prsty. A hrá sa dovtedy, kým sa jeden z dvojice nevzdá, kým si niektorý nezapichne nôž do chrta ruky, do prsta, alebo kým si aspoň jeden prst neodreže. Je to hlúpa hra o mužskej márnomyseľnosti a falošnej odvahe. Hlúpejšia už bola iba fackačka. Keď sa dvaja postavili proti sebe a súťažili, kto vydrží viac dostať po papuli. Balkán sme hrávali najprv s lacnými tupými rybičkami, ale potom aj s dýkami a ostrými kuchynskými nožmi. Do hry sa nedalo nevstúpiť a nebolo možné z nej ujsť. Nedovolil to kódex chlapčenskej hrdosti. Môžem sa z tej hry popýšiť celkom slušnou jazvou medzi prstami. V chorvátskom Zadare nedávno uvádzali divadelnú inscenáciu, do ktorej autor predpísal hercom túto hru s nožmi. Hlavné úlohy hrali Chorvát Boris Kadin a Srb Kristian Al-Droubi. Na javisku mali nad sebou svoje štátne zástavy a v rukách ostré kuchynské nože. Postupne sa inscenačná hra zmenila na ozajstnú, ani jeden nebol ochotný prestať, rytmus bodania bol už taký rýchly, že stratili kontrolu nad nožmi. O chvíľu bol stôl zaliaty krvou. Al-Droubi mal v chrbte ruky bodné rany. A vedľa ležal Kadinov odfaklený prst. Časť znechutených divákov z divadla odišla, ale predstavenie pokračovalo až do konca.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Úvod

1. - 9.

Ten správny výraz

Cez plece

Balkán

10. - 19.

20. - 29.

30. - 39.

40. - 49.